Постанова
Іменем України
 
27 січня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 201/13990/15-ц
провадження № 61-22496св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року у складі судді Ткаченко І. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 04 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), яке змінило назву на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 332/08-ФЛ, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 130 000 доларів США під 16,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 03 липня 2028 року. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 04 липня 2015 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 102 077,82 доларів США, що еквівалентно 2 144 818,32 грн, та 1 147 905,18 грн, з яких: 73 793,35 доларів США - строкова заборгованість за кредитом; 8 666,72 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 1 285,01 доларів США - строкова заборгованість за відсотками; 18 332,74 доларів США - прострочена заборгованості за відсотками, 1 147 905,18 грн - пеня. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 04 липня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 332/08/02-166-Р-1, за яким поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки. Враховуючи викладене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати. 
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 лютого 2018 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 04 липня 2008 року № 332/08-ФЛ станом на 04 липня 2015 року в сумі 102 077,82 доларів США, що еквівалентно 2 144 818,32 грн, та 1 147 905,18 грн, з яких: 73 793,35 доларів США -строкова заборгованість за кредитом; 8 666,72 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 1 285,01 доларів США - строкова заборгованість за відсотками; 18 332,74 доларів США - прострочена заборгованості за відсотками, 1 147 905,18 грн - пеня. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 лютого 2018 року - без змін.
 
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, 05 листопада 2019 року ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якому посилався на те, що він не зміг своєчасно скористатися правом на оскарження судового рішення в апеляційному порядку, оскільки не був присутнім під час проголошення його вступної та резолютивної частин. Копію повного рішення суду першої інстанції він отримав лише 16 жовтня 2019 року.
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 лютого 2018 року на підставі частини другої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з поданням апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції неодноразово повідомляв ОСОБА_2 та його представників про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчать судові повістки та рекомендовані повідомлення. Крім того, 26 березня 2018 року рішення місцевого суду було оскаржене в апеляційному порядку відповідачем ОСОБА_1 . Апеляційний суд повідомляв  ОСОБА_2 та його представника про розгляд справи як шляхом направлення смс-повідомлень, так і шляхом розміщення повідомлень на офіційному сайті суду. Однак, будучи обізнаним про існування спору, заявник подав апеляційну скаргу більш ніж через півтора року з дня складення повного тексту рішення та не зазначив поважних причин для поновлення строку на апеляційне оскарження. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У грудні 2019 року  ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення цим судом норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що про існування рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 лютого 2018 року він дізнався лише в жовтні 2019 року, після чого одразу вжив заходів для отримання копії вказаного акта правосуддя та подання апеляційної скарги. Він не був повідомлений місцевим судом про розгляд цієї справи 07 лютого 2018 року (день ухвалення рішення), оскільки жодних повісток не отримував, що є підставою для поновлення строку навіть після спливу одного року з дня складення повного судового рішення. Таким чином, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції безпідставно застосував положення частини другої статті 358 ЦПК України.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 19 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська. 
 
21 січня 2020 року справа № 201/13990/15-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2020 року залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» як правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до участі в цій справі.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 16 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Встановлено, що справа за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором перебувала на розгляді місцевого суду із серпня 2015 року.
 
Суд першої інстанції неодноразово повідомляв ОСОБА_2 та його представників про розгляд справи, про що свідчать наявні в матеріалах справи розписки, судові повістки та поштові повідомлення про вручення (том 1, а. с. 79, 82, 217, 226, 249, 260; том 2, а. с. 18, 31, 32, 38, 50, 55, 58, 162, 164, 175, 192).
 
Крім того, факт обізнаності ОСОБА_2 про перебування справи у провадженні суду підтверджується іншими матеріалами справи. 
 
Зокрема, 16 січня 2016 року представник ОСОБА_2 за договором про надання юридичної допомоги від 21 жовтня 2015 року - адвокат Водоп`янов С. В. подав до місцевого суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи, з якими був ознайомлений 21 січня 2016 року (том 1, а. с. 77-78).
 
10 лютого 2016 року представник ОСОБА_2 - адвокат Водоп`янов С. В. подав від імені свого довірителя зустрічну позовну заяву до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання припиненими зобов`язань за договором поруки (т. 1, а. с. 84-87). 
 
Інший представник ОСОБА_2 за довіреністю від 27 липня 2016 року -              ОСОБА_3 неодноразово зверталася до суду із заявами та клопотаннями про відкладення розгляду справи (том 1, а. с. 243-244, том 2, а. с. 64-65), про витребування доказів (том 2, а. с. 4-5, 20-26), про призначення судово-економічної експертизи (том 2, а. с. 170-173), брала участь в судових засіданнях 09 листопада 2016 року (том 1, а. с. 259), 19 січня 2017 року (том 2, а. с. 29-30), 09 лютого 2017 року (том 2, а. с. 37), 26 липня 2017 року (том 2, а. с. 160-161), 07 вересня 2017 року (том 2, а. с. 174) 
 
Судову повістку про розгляд справи 07 лютого 2018 року (день ухвалення рішення місцевим судом) відповідачОСОБА_2 не отримав, що підтверджується поверненим до суду повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою служби поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (том 2, а. с. 210-211). 
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 лютого 2018 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 04 липня 2008 року № 332/08-ФЛ станом на 04 липня 2015 року в сумі 102 077,82 доларів США, що еквівалентно 2 144 818,32 грн, та 1 147 905,18 грн, з яких: 73 793,35 доларів США -строкова заборгованість за кредитом; 8 666,72 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 1 285,01 доларів США - строкова заборгованість за відсотками; 18 332,74 доларів США - прострочена заборгованості за відсотками, 1 147 905,18 грн - пеня. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 2, а. с. 216-220).
 
Копії рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 лютого 2018 року були направлені учасникам справи листом від 16 лютого 2018 року, зокрема відповідачу  ОСОБА_2 - за адресою: АДРЕСА_1 (том 2, а. с. 221).
 
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутнє.
 
27 листопада 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 була повідомлена про розгляд справи апеляційним судом 13 лютого 2019 року шляхом доставки їй відповідного смс-повідомлення.
 
За заявою представника  ОСОБА_2 - адвоката Чередниченка В. В., який діяв на підставі угоди про надання правової допомоги від 15 жовтня 2019 року, копію рішення суду першої інстанції сторона відповідача отримала 16 жовтня 2019 року (том 3, а. с. 75, 76).
 
05 листопада 2019 року  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 07 лютого 2018 року разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження (том 3, а. с. 81-91). 
 
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).
 
При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
 
Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).
 
Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).
 
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).
 
Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що за відсутності виключних випадків сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. В контексті наведеної статті під неповідомленням особи про розгляд справи розуміються випадки, коли учасник справи взагалі ніяким чином не повідомлявся судом і не знав про наявність справи у провадженні суду. Однак до таких випадків не може бути віднесено неповідомлення особи про окреме судове засідання у справі, навіть якщо в цьому засіданні було ухвалено рішення (за умови, що матеріалами справи безспірно підтверджується факт обізнаності особи про розгляд судом справи та її участь у ній).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на підставі частини другої статті 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що  ОСОБА_2 є відповідачем у справі, про її розгляд знав, однак своєчасно не скористався правом на оскарження судового рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу більш ніж через півтора року з дня складення повного тексту судового рішення. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що  ОСОБА_2 не повідомлявся про розгляд справи 07 лютого 2018 року (день ухвалення рішення місцевим судом) і отримав копію вказаного рішення лише 16 жовтня 2018 року, не заслуговують на увагу.
 
 Будучи одним із відповідачів,  ОСОБА_2 як особисто, так і через своїх повноважних представників неодноразово повідомлявся про день, час та місце розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, тобто достовірно знав про розгляд справи, однак більше року після ухвалення рішення місцевого суду не вживав заходів, щоб дізнатися про стан відомого йому судового провадження, що й призвело до порушення строку на апеляційне оскарження рішення. Тому процесуальна бездіяльність відповідача не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом порушено вимоги статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції, є необґрунтованими. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд діяв у межах наданих йому цивільним процесуальним законодавством України повноважень, з додержанням вищенаведених вимог міжнародного законодавства та згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ. 
 
Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію заявником своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення всіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги, заявник не надав.
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	І. М. Фаловська  	
Судді:	В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко  	
 	С. Ю. Мартєв  	
 	В. А. Стрільчук