ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10351/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  14 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді          Парінова А.Б.,
                                        Беспалова О.О.,
суддів:                              Ключковича В.Ю.
при секретарі судового засідання Волошка О.Л.,
за участю учасників судового процесу:
від позивача: Трібель В.С.,
від відповідача (апелянта): не з`явились,
від третьої особи: не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарги Військової частини НОМЕР_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В :
До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 02.03.2020) просив суд:
- визнати рішення і дії військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, зокрема накладення дисциплінарного стягнення у вигляді “суворої догани”, згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26 квітня 2019 року № 446 "Про результати службового розслідування", а також наслідків цього дисциплінарного стягнення у вигляді зменшення розміру належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за квітень 2019 року, згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03 травня 2019 року № 464 "Про преміювання військовослужбовців за квітень 2019 року" неправомірними і незаконними;
- скасувати наказ військової частини НОМЕР_1 від 26 квітня 2019 року № 446 в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді “Суворої догани”;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни у наказ командира військової частини НОМЕР_1 "Про преміювання військовослужбовців за квітень 2019 року", здійснити перерахунок розміру належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за квітень 2019 року та виплатити ОСОБА_1 недоотриману суму грошового забезпечення в повному обсязі (з урахуванням виплачених сум).
Позовні вимоги мотивовано тим, що протягом усього квітня місяця 2019 року (за винятком одного дня – 08.04.2019) він фактично знаходився на лікуванні і тому був у встановленому  порядку звільнений від виконання службових обов`язків та перебував поза межами військової частина НОМЕР_1 . Таким чином, позивач вважає, що в його діях відсутня вина – а отже і склад правопорушення, у зв`язку з чим вважає прийняті відповідачем накази від 26 квітня 2019 року № 446 "Про результати службового розслідування" та від 03 травня 2019 року №464 “Про преміювання військовослужбовців за квітень 2019 року” в частині зменшення розміру належного йому грошового забезпечення незаконними та такими, що підлягають скасуванню.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року позов задоволено.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній посилаючись на не повне зясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року та увахити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує, зокрема тим, що командиром військової частини НОМЕР_1 рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності прийнято в порядку, передбаченому Дисциплінарним статутом ЗСУ, в межах наданих йому прав та повноважень, оскільки у порушення вимог ЗУ «Про Статут внутрішньої служби ЗСУ» позивач не прибув до місця несення військової службт, а саме до військової частини НОМЕР_1 03 квітня 2020 року та у період з 03 до 08 квітня 2020 року без дозволу командира військової частини НОМЕР_1 знахродився поза межами Дніпропетровського гарнізову, а саме у м. Києві. 
За наведених обставин, апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Третьою особою - Національним агентством з питань запобігання корупції було подано до суду письмові пояснення.
Відзиву позивача на апеляційну скаргу до суду не надходило.
Водночас, у судовому засіданні позивач зазначив, що з доводами апеляційної скарги категорично не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. Натомість, стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну оцінку дослідженим доказам у відповідності до норм матеріального та процесуального права.
Інші учасники справи явку уповноважених представників до суду не забезпечили та про причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були повідомлені належним чином.
З огляду на зазначене та керуючись приписами ч. 2 ст. 313 КАС України, колегія суддів ухвалила здійснити апеляційний розгляд справи за даною явкою.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 28 лютого 2013 року Генеральним штабом ЗСУ було видано наказ (по особовому складу) № 66, яким вирішено з підполковником ОСОБА_1 , старшим офіцером відділу комплектування офіцерами Сухопутних військ Кадрового центру ЗСУ укласти новий контракт про проходження військової служби строком на 7 років з 01.07.2013 до 01.07.2020 (а.с. 12)
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.10.2017 № 226 вирішено полковника ОСОБА_1 з 17 жовтня 2017 року зарахувати до списків особового складу частини та на всі види забезпечення (а.с. 13).
З матеріалів справи вбачається, що у період з 29.03.2010 по 02.04.2019 старший офіцер відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_2 за станом здоров`я був звільнений від виконання службових обов`язків у зв`язку з перебуванням на амбулаторному лікуванні в поліклініці Дніпропетровського районного госпіталю (а.с. 14 зворотній бік, а.с. 104, а.с. 128). 
03.04.2019 року під час перевірки особового складу було встановлено відсутність на службі полковника В.Трібеля. ТВО начальника відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу по команді надав рапорт про факт відсутності на службі полковника В. Трібеля. (а.с. 121).
Також, 03.04.2019 командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ (по стройовій частині) № 74 в якому зазначено вважати таким, що полковник ОСОБА_1 , старший офіцер управління персоналу штабу, який згідно довідки шпиталю (в/ч НОМЕР_2 ) №1095/169 перебував на лікарняному, 03 квітня 2019 до військової частини не прибув (а.с. 129).
Відповідно до вказаного рапорту 05.04.2019 командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ № 363 «Про призначення службового розслідування» (а.с. 115).
09.04.2019 командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ (по стройовій частині) № 78 в якому зазначено вважати таким, що полковник ОСОБА_1 , старший офіцер управління персоналу штабу, 08 квітня 2019 року прибув до військової частини (а.с. 130).
25 квітня 2019 року командиром військової частини НОМЕР_1 було затверджено акт службового розслідування (а.с. 116-119).
За висновками проведеного службового розслідування було встановлено, що полковник ОСОБА_2 в період з 03.04. по 07.04.2019 включно був відсутній на військовій службі без поважних причин,  а також виїхав за межі Дніпропетровського гарнізову без дозволу командира військової частини НОМЕР_1 та порушив порядок проходження лікування, що є порушенням вимог абз. 2 ст. 11, ст. 12,14, 216, 254 та ч. 5 ст. 256 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, абз. 2 ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ.
За встановлених у ході службового розслідування обставин було вирішено притягнути полковника ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності. 
26 квітня 2019 року командиром військової частини НОМЕР_1 було видано Наказ від № 446 "Про результати службового розслідування", яким вирішено полковнику ОСОБА_4 оголосити сувору догану, не виплачувати премію за квітень місяць 2019 року за невихід на службу без поважних причин в період з 03.04.2019 по 07.04.2019 та не виплачувати грошове забезпечення  полковнику ОСОБА_4 за час відсутності на військовій службі без поважних причин за період з 03.04.2019 по 07.04.2019 (а.с. 113-114).
Також, Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.05.2019 №464 вирішено не виплачувати премію полковнику В. Трібелю за невихід на службу без поважних причин (п. 6, а.с. 147-149).
Позивач, вважаючи протиправними рішення та дії військової частини НОМЕР_1 , які виразилися у прийнятті зазначених вище наказів, звернувся за захистом порушених прав та інтересів до суду з даним позовом.
Вважаючи протиправними, позивач звернувся за захистом порушених прав та інтересів до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив зокрема з того, звільнення позивача від виконання службових обов`язків за станом здоров`я підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та є поважною причиною його відсутності на службі з 31.05.2019 по 02.06.2019. Також, суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача щодо підстав його виїзду за межі гарнізону міста Дніпро, оскільки вказане було спричинено об`єктивними обставинами, які склалася навколо його хвороби, а також тим, що позивач вимушено проживав у м. Києві, оскільки його не було забезпечено відповідачем по місцю проходження служби у м. Дніпро службовим житлом. За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що наказ військової частини НОМЕР_1 від 26 квітня 2019 року № 446 в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді “Суворої догани” є протиправним. Крім того, судом першої інстанції зазначено, що звільнення позивача від виконання службових обов`язків за станом здоров`я є поважною причиною його відсутності на службі з 03.04.2019 по 07.04.2019 та свідчить про відсутність підстав для невиплати йому грошового забезпечення за цей період, а також премії за квітень 2019 року.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до приписів ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Законом України “Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України” (далі - Статут внутрішньої служби).
Загальні обов`язки військовослужбовців визначені, зокрема, ст. 11, 12, 14, 16 цього Статуту.
Так відповідно до приписів наведених норм необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися  Конституції України  та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Разом з цим, положеннями ст. 216 Статуту військовослужбовці офіцерського, сержантського (старшинського) складу, які проходять службу за контрактом, що виїжджають за межі гарнізону, письмово повідомляють про це командира військової частини. Виїзд військовослужбовців строкової військової служби за межі гарнізону (за винятком випадків відбуття у відпустку або відрядження) забороняється.
За змістом статті 5 Дисциплінарного статуту стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.
Відповідно до статті 26 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Статтею 45 Дисциплінарного статуту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Згідно зі статтями 68 та 69 Дисциплінарного статуту відповідно на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну службову відповідність; пониження в посаді; пониження військового звання на один ступінь; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; позбавлення військового звання, а на вищих офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну службову відповідність; пониження у посаді.
Як було встановлено судом, підставою для прийняття оскаржуваного наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення суворої догани, а також невиплати йому грошового забезпечення за період 03.04.2019 по 07.04.2019, а також премії за квітень 2019 року слугували висновки службового розлідування щодо порушення позивачем вимог абзацу 2 ст. 11, статей 12, 14, 216, 254 частини 5 ст. 256 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацу 2 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що призвело до відсутності ОСОБА_3 на військовій службі без поважних причин в період з 03.04.2019 по 07.04.2019 включно, виїзду за межі Дніпропетровського гарнізону без дозволу командира військової частини НОМЕР_1 , порушення порядку проходження лікування, старшому офіцеру відділу комплектування офіцерським складом управління персоналу штабу полковнику В. Трібелю 
Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів на спростування відповідних висновків службового розслідування. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутня медична довідка про перебування позивача на лікуванні у період з 03.04.2019 по 07.04.2019, також у свідоцтві про хворобу позивача № 1166 відсутній відповідний запис про перебування його на лікуванні у зазначений період, наказу про вибуття 04 квітня 2019 року у зв`язку з хворобою командиром військової частини НОМЕР_1 не видавалось, направлення медичної установи на лікування позивача у вказаний період матеріали справи також не містять. Разом з цим, колегія суддів зазначає, що наявний у матеріалах справи рапорт позивача який останнім було направлено на адресу відповідача з м.Київ 03.04.2014 не підтверджує зазначених позивачем у ньому обставин та не свідчить про належне виконання останнім своїх обов`язків, зокрема, що були визначені в укладеному з ним контракті, а також передбачені нормами законодавства.
Крім того, колегія суддів вказує про помилковість висновку суду першої інстанції, що в матеріалах справи наявна копія виписки з медичної книжки ОСОБА_1 за період з 03.04.2019 по 08.04.2019, в якій міститься запис про звільнення позивача від служби по 08.04.2019, до якої також долучено копію конверта з рапортом та квитанціями про надсилання листа на адресу військової частини НОМЕР_1 , оскільки зазначена неналежна копія невідомого документу не є достатнім та достовірним доказом у відповідності до приписів ст. 75 та ст. 76 КАС України. Також у колегії суддів наявні сумніви щодо допустимості зазначеного доказу.
У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що положення ст. 256 Статуту, якими передбачено, що офіцери та військовослужбовці військової служби за контрактом, за висновком лікаря можуть залишатися для лікування на квартирах (удома). Про результати огляду хворих, характер поданої допомоги і призначення лікар робить відповідні відмітки в медичних книжках та видає довідки про стан здоров`я – не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Разом з цим, позивачем не було також надано суду жодних доказів, що ним письмово повідомлялось командира військової частини про його виїжд за межі гарнізону. У свою чергу, колегія суддів наголошує, що нормами чинного законодавства імперативно регламентовано, що виїзд військовослужбовців строкової військової служби за межі гарнізону (за винятком випадків відбуття у відпустку або відрядження) забороняється.
При цьому, висновок суду першої інстанції щодо існування об`єктивних обставин для виїзду позивача за межі гарнізону міста Дніпро не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому є безпідставним та необґрунтованим. Крім того, зазначені судом обставини на підтвердження правомірності виїзду позивача без дозволу за межі гарнізону м. Дніпра не можуть свідчити про дотримання позивачем вимог Статуту, а також покладених на нього умовами Контракту обов`язків.
При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.
Натомість, доводи позивача викладені у позовній заяві, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, не підтверджені жодними доказами, а тому є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
Отже, наведені обставини у сукупності та взаємозв`язку з зазначеними нормами законодавства свідчать про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та правомірність оскаржуваних рішень суб`єкта владних повноважень, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Таким чином, колегією суддів встановлено, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства, а також спростовуються доводами апелянта. 
Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегією суддів встановлено, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а рішення прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального, що є підставою для його скасування, та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                О.О. Беспалов

                                                                                          В.Ю. Ключкович