Ухвала
Іменем України
 
18 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 454/3208/16-ц
провадження № 61-4081ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 30 червня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського окружного адміністративного суду та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з Держави Україна на його користь 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди, спричиненої протиправними діями судді Львівського окружного адміністративного суду. Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року у справі № 813/8070/14 його позов до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії було задоволено лише частково. Вказана постанова є такою, що ухвалена з порушенням Конституції України, присяги судді, без оцінки доказів та не ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному встановленні всіх обставин справи. Ухваленням згаданої постанови принижено його честь, гідність та ділову репутацію, чим завдано йому моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 1 000 000 грн.
 
Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 07 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2017 року та постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року, відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Львівського окружного адміністративного суду про відшкодування моральної шкоди на підставі пункту 1 частини другої статті 122 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV в редакції, чинній на час здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, у зв`язку з тим, що розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних з розглядом справи, не передбачено законодавством України.
 
Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 30 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивач не довів неправомірності будь-яких дій або бездіяльності Львівського окружного адміністративного суду під час розгляду справи за його позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, а також не надав доказів на підтвердження його доводів про приниження честі та гідності, ділової репутації у зв`язку з ухваленням судового рішення Львівського окружного адміністративного суду. 
 
11 березня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 30 червня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що на підставі статті 56 Конституції України він має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю Львівського окружного адміністративного суду. Вказане право не може бути обмежене. Він звільнений від обов`язку доказування факту завдання йому шкоди, оскільки незаконність постанови Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року у справі № 813/8070/14 встановлено постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2016 року, ухваленою в цій же справі, якою було задоволено його заяву про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року і скасовано вказане судове рішення. Суди попередніх інстанцій також не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48цс13 та від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16.
 
Зі змісту наведених доводів вбачається, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Судами встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року у справі № 813/8070/14, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року, позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області надати ОСОБА_1 відповідь на його звернення від 28 серпня 2014 року в частині надання копій документів, що підтверджують вартість кожного предмета речового майна, яка була використана при розрахунку грошової компенсації ОСОБА_1 за невидані предмети речового майна за період несення служби в Сокальському районному відділі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області. В решті позовних вимог відмовлено.
 
Ухвалою Вищого адміністративного суду від 04 вересня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року.
 
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року задоволено. Скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року та ухвалено нову постанову якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано неповною інформацію, внесену Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ  України у Львівській області у лист від 19 вересня 2014 року за вих. № 18/1220 щодо переліку предметів речового майна, які ОСОБА_1 повинен був отримати за період несення служби в Сокальському районному відділі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області. Визнано порушення Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ  України у Львівській області вимог статті 40 Конституції України, Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо надання неповної відповіді на зверненням ОСОБА_1 від 28 серпня 2014 року. Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ  України у Львівській області додатково включити до розрахунку грошової компенсації за своєчасно недоотримані ОСОБА_1 предмети речового майна, які він повинен був отримати згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 лютого 2001 року № 148 за період несення служби в Сокальському районному відділі Головного управління внутрішніх справ України у Львівській області, з урахуванням інформації викладеної у листі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 16 травня 2016 року № Б/342. Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на підставі вимог статті 40 Конституції України, Закону України «Про інформацію», Закону України «Про доступ до публічної інформації» та з урахуванням листа Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 16 травня 2016 року № Б/342  надати ОСОБА_1 обґрунтовану, повну та вичерпну відповідь на його звернення від 28 серпня 2014 року. Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області надати ОСОБА_1 відповідь на його звернення в частині надання копій документів. В решті позовних вимог відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій в цій справі виходили з того, що статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
 
Наведені висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18.
 
Також суди вказали, що застосування частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акта органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» також передбачено, що для відшкодування державою шкоди, завданої судом, необхідно, щоб рішення, дії або бездіяльність суду були незаконними.
 
Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 454/192/17.
 
При цьому, вирішуючи справу, суди встановили, що рішення, дії, або бездіяльність Львівського окружного адміністративного суду при розгляді справи № 813/8070/14 не були визнані незаконними. Встановивши, що ОСОБА_1 не довів неправомірності будь-яких дій або бездіяльності Львівського окружного адміністративного суду під час розгляду справи за його позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, а також не надав доказів на підтвердження його доводів про приниження честі та гідності, ділової репутації у зв`язку з ухваленням судового рішення Львівського окружного адміністративного суду, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Доводи заявника про те, що він звільнений від доказування факту завдання йому моральної шкоди, є неспроможними та не узгоджуються з вищенаведеними і застосованими судами попередніх інстанцій в цій справі правовими висновками Верховного Суду.
 
Скасування постанови Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року цим же судом за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд цього судового рішення за нововиявленими обставинами саме по собі не свідчить про неправомірність дій суду під час розгляду справи та ухвалення судового рішення.
 
Аргументи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків Верховного Суду України, викладених в постановах від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48цс13 (щодо застосування статті 56 Конституції України, статей 23, 1167, 1173 ЦК України) та від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 (щодо  належності відповідачів у справах про відшкодування шкоди, заподіяної судом) є безпідставними, оскільки висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать, а навпаки, узгоджуються із загальними правовими висновками, викладеними у вказаних постановах Верховного Суду України, на які посилається заявник.
 
Посилання ОСОБА_1 в касаційній скарзі на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року у справі № 6-19535св14 та від 25 лютого 2015 року у справі № 6-25499св14 не заслуговують на увагу, так як вказані ухвали не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні частини четвертої статті 263 ЦПК України, а тому посилання на них не свідчить про оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
 
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити. У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору за подання касаційної скарги та про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення статті 56 Конституції України.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 30 червня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. А. Стрільчук   В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко