Ухвала    
 
01 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 456/4865/19
провадження № 61-17884 ск20 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області у складі судді                 Бучківської В. Л. від 12 червня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Крайник Н. П., Мельничук О. Я., від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕОНІ Ваерінг Системс УА ГмбХ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕОНІ Ваерінг Системс УА ГмбХ» (далі - ТОВ «ЛЕОНІ Ваерінг Системс УА ГмбХ») від 11 листопада          2019 року № 997-ав/тр про звільнення з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників, поновити його на посаді водія автотранспортних засобів, стягнути з ТОВ «ЛЕОНІ Ваерінг Системс УА ГмбХ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області                           від 12 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
До Верховного Суду 30 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 червня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у вказаній вище справі.
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2020 року указану касаційну скаргу залишено без руху та запропоновано заявнику надати суду касаційну скаргу з зазначенням конкретних обов`язкових підстав касаційного оскарження, уточнити вимоги касаційної скарги та сплатити судовий збір.
У січні 2021 року на виконання вимог ухвали від 17 грудня 2020 року до суду касаційної інстанції заявник надав уточнену редакцію касаційної скарги та сплатив судовий збір у розмірі 1 681,60 грн. 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій частини третьої статті 49-2 КЗпП України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд визнає її необґрунтованою, з огляду на таке.
Суди встановили, що 08 липня 2019 року ОСОБА_1 попереджено про звільнення з посади водія автотранспортних засобів на підставі             пункту 1 частини статті 40 КЗпП України, що мало відбутись 23 вересня  2019 року, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, у зв`язку із скороченням посад водіїв автотранспортних засобів, та одночасно запропоновано переведення на інші вільні вакансії. Однак, ознайомившись 09 липня 2019 року з повідомленням про заплановане вивільнення, він відмовився підписувати документ. 18 вересня та                         11 листопада 2019 року позивачу також надавалися пропозиції щодо переведення на інші вільні вакантні посади, від яких він відмовився, від так 11 листопада 2019 року трудовий договір з ОСОБА_1 був припинений.
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
У пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. 
У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі                № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі                         № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відповідачем дотримано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівників у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, позивач попереджувався за 2 місяці про майбутнє звільнення та йому було запропоновано всі вакантні посади (іншої роботи), які з`явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та які позивач міг обіймати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду роботи.
Доводам касаційної скарги про те, що він користувався переважним правом залишитися на роботі була надана правова оцінка судом апеляційної інстанції.
Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій частини третьої статті 49-2 КЗпП України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19 є безпідставними, оскільки судові рішення ухвалювались за різних встановлених судами фактичних обставин справи. Так, у наведеному заявником прикладі було скорочено 0,5 ставки посади, тому суд врахував право позивача залишитись на посаді на решту ставки. Тоді як у цьому рішенні, суди встановили скорочення посади, яку обіймав  ОСОБА_1 , у повному обсязі.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті  касаційного провадження, якщо Верховний Суд  уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції  переглянув судове рішення  відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення  від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК Українипідстав для визнання касаційної скарги  ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 червня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕОНІ Ваерінг Системс УА ГмбХ» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Додані до скарги матеріали повернути заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                             О. В. Білоконь
О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара