Дата документу 02.03.2021 Справа № 937/4960/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №937/4960/20 Головуючий в 1-й інстанції: Юрлагіна Т.В.
Провадження №22-ц/807/897/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
02 березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача:  суддів:  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,  	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору про видачу фінансового кредиту №0000557922 від 10 грудня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» та ОСОБА_1 , останній отримав позику в розмірі 4000, 00 гривень строком на 30 календарних днів, проценти за користування фінансовим кредитом (добовий) – 1%.

Відповідно до п.1.1.2 Договору, за весь строк користування кредитом (фактичну кількість календарних днів користування позикою) Позичальник сплачує Позикодавцю суму процентів, розраховану виходячи з процентної ставки, яка встановлена в п. 6 Специфікації.
Відповідно до п.1.1.3 Договору, нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою, з дня надання позики Позичальнику за весь час користуванн коштами за виключенням дня повернення позики.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» свої зобов`язання за Договором та угодою виконало в повному обсязі, а саме надало ОСОБА_1 грошові кошти, в розмірі, встановленому Договором та зазначеного в п.3 Специфікації, яка є невід`ємною частиною Договору.

Відповідач свої зобов`язання по поверненню грошових коштів та сплаті відсотків за їх користування своєчасно не виконав та не повернув ТОВ «Мікрофінанс» грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом та відсотками відповідно до умов Договору, внаслідок чого станом на 29 лютого 2020 року має заборгованість у розмірі  10080,00 грн, з яких: 4000,00 грн - сума виданого фінансового кредиту;1200,00 грн – сума відсотків за договором; 4880,00 грн – сума прострочених відсотків, які позивач просив стягнути з відповідача, а також судові витрати у розмірі 2102,00 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2020 року, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» заборгованість за договором №0000557922 від 10.12.2019 у розмірі 5200 гривень 00 копійок, 4000,00 грн - сума виданого фінансового кредиту; 1200,00 грн – сума відсотків за договором, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1084 грн 36 коп.
У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення 4880,00 грн прострочених відсотків – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не встановив, що матеріали справи не містять інформації про видачу грошових коштів, зокрема, дату видачі та їх розмір. З матеріалів справи взагалі неможливо встановити, чи видавалися грошові кошти чи ні. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що хоча ОСОБА_1 і звертався до ТОВ «Мікрофінанс» з метою можливого оформлення та отримання кредиту, оскільки потребував лікування, однак у зв`язку з тим, що він є людиною похилого віку, має ІІІ группу інвалідності та серйозні проблеми з зором, був позбавлений можливості самостійно знайомитись з будь-якими письмовими документами, що виключає можливість отримання ним грошових коштів та оформлення кредиту без сторонньої допомоги.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «МІкрофінанс», зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне судове рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального повадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується на 01 січня календарного року, в якому подається скарга ( частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000 грн (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2021 рік" з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270,00 грн (2270,00 грн х 100 = 227 000 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 

Як вбачається з матеріалів справи, ціна позову в даній справі становить 10080.00 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційноїх інстанції за результатами апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов`язання за вищезазначеним договором позики належним чином не виконав, кредит та проценти за користування кредитом у визначений договором строк не повернув, у зв`язку із чим у ТОВ «Мікрофінанс» наявні підстави вимагати виконання умов договору із застосуванням встановлених цим договором правових наслідків його неналежного виконання. Водночас, оскільки договором №0000557922 від 10.12.2019 та специфікацією №1 не встановлено право ТОВ «Мікрофінанс» для нарахування додаткових відсотків в розмірі 2% після закінчення строку кредитування, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 за договором №0000557922 від 10.12.2019 в загальній сумі 5200,00 грн, яка складається з наступного: 4000,00 грн – сума виданого фінансового кредиту; 1200,00 грн – сума відсотків за користування кредитом.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 10 грудня 2019 року ТОВ «Мікрофінанс» та ОСОБА_1 уклали договір №0000557922 від 10.12.2019.(а.с.5)

Згідно із п. 1.1 договору, позикодавець надає позичальникові у позику, а позичальник зобов`язується повернути позику та проценти за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України – гривні.

Відповідно до п.1.2 Договору, плата за користування позикою у вигляді процентів складає суму у відсотках в день, що вказана в Специфікації до цього Договору та є невід`ємною частиною цього Договору.

За змістом п. 1.3 договору нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою, з дня надання позики Позичальнику за весь час користування коштами за виключенням дня повернення позики.

За змістом п. 1.4 договору строк повернення позики (термін платежу) – строк вказаний в Специфікації, що є невід`ємною частиною цього Договору, як строк повернення позики.

Відповідно до Специфікації № 1 строк користування фінансовим кредитом становить 30 календарних днів, дата повернення фінансового кредиту 09.01.2020 року, проценти за користування фінансовим кредиом ( добовий) – 1 % на добу, всього за термін надання сума відсотків за користування кредиом становить 1200 грн, всього сума повернення за договром, яка включає суму кредиту та процентів за користування сплачених платежів складає 5200 грн.

За змістом п. 1.5 договору позика надається Позичальнику в сумі, що зазначена в п.п. 1.1.1 Договору в готівковій формі (шляхом передачі відповідної суми Позичальнику).

Відповідно до п. 4.1 Позичальник зобов`язується повністю повернути Позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені Договором, не пізніше строку, вказаного в Специфікації, що є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. 4.2 сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься згідно Специфікації, яка є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. 4.4 сума позики, проценти за користування позикою, складають заборгованість за Договором. 

Відповідно до Специфікації №1, яка є невід`ємною частиною договору №0000557922 від 10.12.2019, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4000,00 грн строком на 30 календарних днів, зі сплатою процентів за користування фінансовим кредитом (добовий) - 1% на добу.(а.с. 6).

10 грудня 2019 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву, відповідно до якої просив надати позику (кредит) в сумі 7000,00 грн. (а.с. 9).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушеих, невизнганих або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як визначено у ч. 1 ст. 509 ЦК  України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вимогами ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). 

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами, відповідно до ст. 629 ЦК України.

Згідно ст. 611 ЦК України при порушенні зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, наявність яких підтверджується наявними договором №0000557922 від 10 грудня 2019 року та Специфікацією №1, якими визначені істотні умови укладеного договору фінансового кредитування.

Суд першої інстанції, встановивши вказані обставини справи, надавши належну оцінку наданим Банком доказів на підтвердження його позовних вимог, дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за основним боргом та відсотками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції встановивши, що Договором №0000557922 від 10.12.2019 та Специфікацією №1 не встановлено право Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» для нарахування додаткових відсотків в розмірі 2% після закінчення строку кредитування, тому в цій частині правильно дійшов висновку про необхідність відмови в задовленні позову про стягнення 4880 грн.

Вимог про стягнення відсотків за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Мікрофінанс» підлягає стягненню заборгованість за договором №0000557922 від 10.12.2019 в загальній сумі 5200,00 грн, яка складається з наступного: 4000,00 грн – сума виданого фінансового кредиту; 1200,00 грн – сума відсотків за користування кредитом.

Доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять інформацію про видачу грошових коштів, зокрема, дату видачі та їх розмір, колегією суддів не беруться до уваги.

До відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Мікрофінанс» було надано первинний документ – видатковий чек на суму 4000,00 грн, який ОСОБА_1 отримав при укладенні Договору про надання фінансового кредиту №0000557922 від 10 грудня 2019 року та Специфікації, яка є невід`ємною частиною Договору, чим підтверджується видача з каси ТОВ «Мікрофінанс» готівки на вказану суму.

Колегія суддів визнає поважною причину ненадання доказів на підтвердження факту видачі грошових коштів в розмірі 4000,00 грн ОСОБА_1 , оскільки розгляд справи було призначено в порядку спрощеного позовного провадження і ТОВ «Мікрофінанс» був позбавлений можливості наперед знати обсяги заперечень відповідача та підстави невизнання позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 в суді першої інстанції не було надано ні відзиву на позов, ні жодних заперечень щодо позовних вимог.

Так, судовим розглядом встановлено, та вбачається з видаткового чека, що 10 грудня 2019 року була здійснена видача кредиту згідно договору 0000557922 на суму 4 000,00 грн, у зв`язку з чим, доводи ОСОБА_1 не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями статті 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Зазначений висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідачем ОСОБА_1 не оспорено зазначений кредитний договір.

Водночас, письмові докази у справі, зокрема кредитний договір, специфікація, видатковий чек від 10 грудня 2019 року на суму 4000,00 грн, свідчать саме про укладення кредитного договору між сторонами та виконання його умов ТОВ «Мікрофінанс» щодо надання ОСОБА_1 кредитних коштів відповідно до умов договору про надання фінансового кредиту №0000557922 від 10 грудня 2019 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанцї дійшов обґрунтованих висновків про необхідність часткового задоволення позову та стягнення заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитним коштами, розмір яких передбачений Специфікацією №1, як невідємною частиною договору.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, вимоги закону, надав належну правову оцінку доказам у справі та прийшов до обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову ТОВ «Мікрофінанс».

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишається апеляційний судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2020 року у цій справі, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 02 березня 2021 року.

Головуючий, суддя                 Суддя               Суддя 
Подліянова Г.С.               Гончар М.С.       Маловічко С.В.