22-ц/804/3571/20 
                                                                                241/638/20 

                                                                  П О С Т А Н О В А   

                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ

     „29”  грудня 2020 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 241/638/20
Номер провадження 22-ц/804/3571/20
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б. 
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи :  
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
третя особа – служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року головуючого судді  Демочко Д.О. зі складанням повного тексту судового рішення 12 жовтня 2020 року по цивільній справі про негайне відібрання дитини,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації про негайне відібрання дитини. 
Позов мотивований тим, що з 11 січня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .  Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 26 листопада 2018 року, зміненим постановою Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, шлюб між ними був розірваний. Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 12 листопада 2019 року, залишеного без змін постановою Донецького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю. Після ухвалення вказаного судового рішення відповідач в добровільному порядку не повернув позивачу дитину, яка надалі проживає з ним, у місті Маріуполі. У зв`язку із вчиненням відповідачем перешкод у спілкуванні з дитиною та проживанні її з матір`ю, позивач зверталась до Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, Центрального відділу поліції ГУНП в Донецькій області, Мангушського районного ВДВС Східного міжрегіонального управління Мінюсту (м. Харків) з відповідними заявами, але безрезультатно.Небажання відповідача добровільно виконати судове рішення щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з нею,відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині ,є підставою для захисту прав в порядку,визначеному ст.162 СК України,і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам ст.ст.15,16 ЦК України.У зв`язку із зазначеним,  просила відібрати сина ОСОБА_4 у відповідача та повернути його матері, а також стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору,витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1   задоволено. Відібрано малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від ОСОБА_2 без позбавлення його батьківських прав та передано дитину матері ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Допущене негайне виконання судового рішення в частині відібрання дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, стягнути з  позивача на його користь судові витрати на правничу допомогу.В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом першої інстанції неправильно визначено характер правовідносин, які виникли, фактично підставами пред`явленого позову позивач визначила факт добровільного невиконання ним ухваленого судового рішення про визначення місця проживання дітей, що набрало законної сили та підлягало примусовому виконанню. Висновки суду першої інстанції про застосування положень ч.1 ст. 162 СК України, та посилання на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц, як на підставу для задоволення позову про відібрання дитини від батька,  є безпідставними. Також, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про необхідність відібрання малолітньої дитини у батька та передання його матері з підстав самочинного, без згоди матері, зміни місця проживання спільної малолітньої дитини, що не відповідає дійсності. Поза увагою суду першої інстанції помилково залишилось те, що, обґрунтовуючи вимоги позову та визначаючи його підстави, позивач відштовхувалася від того, що місце проживання дитини за іншим рішенням суду визначено разом із нею, натомість відповідач продовжує утримувати у себе сина, а відтак існує необхідність у його відібранні. Тобто, фактично позов спрямований не на захист порушеного права позивача у формі негайного реагування на самочинну зміну місця проживання дитини її батьком, а виключно на забезпечення виконання рішення суду про визначення місця проживання молодшого з трьох синів  ОСОБА_4   разом з матір`ю ОСОБА_1 . Вважає, що законодавчо неврегулювано примусове виконання рішення суду про визначення місця проживання дітей, тому в своєму позові  позивач обрала спосіб захисту її порушеного права, визначений ст. 162 СК України. Відібрання дитини має бути здійснене під час виконання рішення суду про визначення місця проживання малолітньої дитини, окремо це правове питання вирішенню не підлягає. Тому, якщо у ОСОБА_1 або у державного виконавця виникли перешкоди під час виконання рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 12 листопада 2019 року, то ці процесуальні питання підлягали вирішенню у порядку, визначеному цивільним процесуальним законом, а не шляхом пред`явлення іншого позову. Як на зразкове рішення в подібних правовідносинах , посилається на постанову Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 682/2778/17.
Крім того, вказує, що судом порушено норми процесуального права, судом вручну виправлено описку, шляхом втручання в електронну автоматизовану систему документообігу, оскільки копія вступної та резолютивної частини рішення із виправленою опискою зареєстрована в Єдиному державному реєстрі судових рішень раніше, ніж суд своєю ухвалою від 19 жовтня 2020 року її виправив.
Також, вважає, що судом безпідставно допущене негайне виконання рішення в частині відібрання дитини, судом не прийнято до уваги думку третьої особи про те, що дитина тривалий час, фактично два роки, живе з батьком, не бачилася і взагалі не спілкувалася із матір`ю, а тому, враховуючи перш за все інтереси дитини, тому у судовому засіданні просили  не приймати рішення про допущення негайного виконання в частині відібрання дитини, оскільки це може негативно вплинути на емоційний стан дитини. Під час ухвалення судом рішення про негайне відібрання дитини від батька, не наведено будь-яких виключних обставин, які б викликали об`єктивну необхідність негайного розлучення дитини з батьком, судом не встановлено безпосередньої загрози для життя та здоров`я дитини з його сторони.
Зазначає, також, що судом необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання відповідача від 01 жовтня 2020 року про зупинення провадження у справі до розгляду по суті справи за його позовом про зміну місця проживання дитини, вважає свої вимоги безпосередньо пов`язаними з вимогами позивача про відібрання дитини. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначаючи про необґрунтованість апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін та  стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
Зокрема зазначає, що обставин її протиправної,аморальної чи халатної поведінки по відношенню до своєї дитини,які б загрожували її життю,здоров*ю чи законним інтересам,не має. Небажання відповідача добровільно виконати судове рішення щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з нею, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, стало підставою для захисту її прав саме в порядку, визначеному ст.162 СК України, та такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15,16 ЦК України. Зазначена правова позиція, яка в силу ч.4 ст.263 ЦПК України повинна бути обов`язково врахована, викладена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року по справі № 350/1258/17. Посилання ОСОБА_2 на необхідність застосування положень ст.170 СК України до даних правовідносин є цілком хибним. Вона позбавлена можливості захистити та відновити свої права як матері по відношенню до рідної дитини та шляхом примусових виконавчих дій в рамках виконавчого провадження або в процесі розгляду процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судового рішення. Окрім цього, наголошує, що питання щодо необхідності негайного відібрання дітей, у тому числі сина ОСОБА_4 , нею ставилося з самого початку самовільних неправомірних дій ОСОБА_2 по викраденню в неї всіх дітей. Однак, Верховний Суд у постанові від 26 листопада  2019 року по справі № 241/402/19 за її позовом про відібрання малолітніх дітей та повернення їх матері, зазначив, що його необхідно вирішувати саме після визначення місця проживання дитини з матір`ю. 

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник адвокат Кравчук Л.Є. підтримали доводи апеляційної скарги,просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог . В подальшому ОСОБА_2 надав заяву про закінчення розгляду апеляційної скарги у його відсутність за участю його представника адвоката Кравчук Л.Є.,та просив стягнути на його користь з позивача ОСОБА_1 витрати,понесені у зв*язку з поданням апеляційної скарги та розглядом її в апеляційному суді, а саме судовий збір у розмірі 1261,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 600 грн. 
У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Турченко О.В. підтримав доводи відзиву,просив апеляційну скаргу залишити без задоволення,рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судове  засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з*явилася,належним чином  була  повідомлена  про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 09 грудня 2020 року  телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 1398 (а.с.169,171). 
У судове засідання апеляційного суду представник служби у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації не з`явився, належним чином були  повідомлені  про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 10 грудня 2020 року  телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 1399 та судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.170,171,173). 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає   залишенню без задоволення з таких підстав . 
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 січня 2014 року, який було розірвано рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 26 листопада 2018 року та змінене в частині періоду припинення шлюбних відносин постановою Донецького апеляційного суду від 19 лютого 2019 року.
Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 12 листопада 2019 року, залишеного без змін постановою Донецького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_5 .
З  листів начальника управління служби у справах дітей Маріупольської міської ради від 28 лютого 2020 року, начальника Центрального відділу поліції ГУНП в Донецькій області позивач від 27 лютого 2020 року вбачається, що позивач зверталася до вказаних установ  із зверненнями, в яких просила встановити місце знаходження дитини ОСОБА_3 , однак ніяких результатів це не дало.
Відповідно до повідомлення головного державного виконавця Мангушського районного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Сапах Ю.А. від 17 березня 2020 року , виконавчий лист № 2/241/169/2019, виданий Першотравневим районним судом Донецької області  10 березня 2020 року про визначення місця  проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,з матір*ю ОСОБА_5 ,зареєстрованим місцем проживання якої є будинок АДРЕСА_1 ,на підставі п.7 ч.4 ст.4 Закону України « Про виконавче провадження» , повернуто стягувачу без прийняття до виконання , з підстав не зазначення заходів  примусового виконання рішення ,яких потрібно виконати органу ДВС відносно боржника. 
Задовольняючи позов про негайне відібрання дитини ,суд першої інстанції вважав,що головною метою такої міри є захист інтересів дитини. Наявність рішення суду від 12 листопада 2019 року ,яким визначено місце проживання дитини з матір*ю,яке переглядалось судом апеляційної та касаційної інстанції і на даний час є чинним,неможливість виконання такого рішення внаслідок протидії з боку відповідача є підставою для відібрання дитини і повернення її матері. 
Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується . 

              Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_1   просила захистити порушене право з підстав, передбачених   статтею 162 СК України.
              Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
            Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
           У статті 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
           Частиною першою статті 162  СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
          Дитина  не  може  бути  повернута  лише  тоді,  коли  залишення  її  за попереднім місцем  проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
          Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.
        Аналогічний   правовий   висновок   висловлено   у   постанові   Великої   Палати Верховного  Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).
             Встановивши, що відповідач , без згоди матері, з якою на підставі рішення суду визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишив  дитину проживати у себе,чим самочинно змінив  місце її проживання, добровільно повернути дитину матері  відповідач не бажає , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача в порядку, визначеному  статтею 162 СК  України і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей  15,  16  ЦК  України.  Доказів того, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу  її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток відповідач не надав  і судом не встановлено. 
           Посилання  відповідача   на ту обставину, що дитина значний час проживає з ним , не може бути підставою для відмови в позові, оскільки  відповідач  навмисно не виконує   рішення суду, яке набрало законної сили.
           Верховний Суд у згаданій вище постанові  зауважив, що відповідно до статті  129-1 Конституції України та  статті  18 ЦПК  України  рішення  Першотравневого районного суду Донецької області від 12 листопада 2019 року  по справі № 241/47/19   є обов`язковим до виконання, проте відповідач не виконує   рішення після набуття ним законної сили, чим фактично самочинно змінює  місце проживання дитини, тому  відібрання дитини  і  її  повернення матері є ефективним способом захисту порушеного права у цій справі.
      Відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини є також підставою для застосування судової практики ЄСПЛ.
      Так, у справі «Хабровські проти України» (заява №1680/10, рішення від 17 січня 2013 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя) включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів (п.105). Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання прав заявника на повагу до сімейного життя, Суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права.
      У справах цього типу адекватність заходу визначається швидкістю його виконання, оскільки сплив часу може мати невиправдані наслідки для взаємовідносин між дитиною та одним із батьків, який не живе з нею.
        Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
      При перегляді справи за  апеляційною скаргою    апеляційний суд  враховує постанови Верховного Суду    від   03 травня  2018  року  у справі № 350/1258/17  провадження  № 61-15487 св18 ,  від  11 листопада 2020 року  справа № 464/2398/16-ц провадження № 61-45519 св18  .
      Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди відповідача із судовим рішенням,яке набрало законної сили та згідно якого місце проживання малолітньої дитини визначено з матір*ю.
        Доводи скаржника про необхідність застосування положень ст.170 СК України до даних правовідносин не є слушними,та не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.
      Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства,апеляційний суд відхиляє доводи скарги щодо необхідності ОСОБА_1 або  державного виконавця, у разі виникнення перешкод під час виконання рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 12 листопада 2019 року у справі № 241/47/19,звернення до суду,який розглядав справу як суд першої інстанції,для встановлення або зміни способу його виконання ,тобто у порядку ,визначеному цивільним процесуальним законом,а не шляхом пред*явлення іншого позову. Слід зазначити ,що процесуальна можливість встановити чи змінити спосіб або порядок виконання судового рішення не передбачає зміну судового рішення по суті, обрання нового способу захисту порушеного права, а полягає лише у вирішенні питання про вжиття нових заходів для належного виконання рішення та захисту порушеного права у визначений раніше спосіб. Тобто, у такому разі слід відрізняти способи захисту цивільного права, передбачені ст.16 ЦК України, та способи і порядок виконання рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду по цивільній справі № 241/638/20 проголошено у судовому засіданні 01 жовтня 2020 року . Доводи скаржника щодо виправлення судом описки,шляхом втручання в електронну автоматизовану систему документообігу  і виготовлення копії вступної та резолютивної частини рішення від 01 жовтня 2020 року не є підставою для скасування судового рішення  в розумінні процесуального законодавства. 
Відповідно до п.5 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про  відібрання дитини і повернення її тому,з ким вона проживала,тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права є недоречними . 
Відповідно до п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов*язаний зупинити провадження у справі у разі об*єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства ,-до набрання законної сили судовим рішеням в іншій справі; суд не може посилатися на об*єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти),які є предметом судового розгляду. Розгляд клопотання відповідача від 01 жовтня 2020 року про зупинення провадження по даній справі до розгляду по суті іншої цивільної справи № 241/1732/20 та набрання законної сили судовим рішенням по тій справі, вирішений судом після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи ,та протокольна форма відмови у задоволенні клопотання не свідчить про порушення судом норм процесуального права ,та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення. 
З досліджених матеріалів справи вбачається ,що ухвалою Першотравневого районного суду Донецької області  від 01 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі № 241/1732/20 за  позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації про зміну місця проживання малолітньої дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначеного рішенням Першотравневого районного суду від 12 листопада 2019 року . Обгрунтування вимог за вказаним позовом про зміну проживання малолітнього та , як зазначено в апеляційній скарзі, підкріплення позову висновком практичного психолога ОСОБА_6 ,до якого ОСОБА_2 звернувся у травні 2020 року для психо-діагностичного обстеження всіх дітей ,не є підставою для скасування  оскаржуваного рішення від 01 жовтня 2020 року  по справі № 241/638/20 ,оскільки  не є предметом судового  розгляду , та фактичне зазначення викладеного обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 є ,на думку суду апеляційної інстанції ,вирішенням в такий  спосіб  його позовної вимоги . 
        Перевіряючи інші доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що виключні підстави для відмови у поверненні дитини визначені у абз. 2 ч.1 ст. 162 СК України, у даній справі не встановлені.
       Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
       З*ясувавши обставини справи ,проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд  приходить до висновку, що неможливість виконання рішення суду без участі відповідача , який  впродовж тривалого часу не вчиняє  жодних  дій щодо повернення дитини матері, небажання відповідача  сприяти  налагодженню стосунків дитини з матір`ю, негативне ставлення відповідача до матері дитини, тривале розлучення дитини з матір`ю, яке негативно впливає на психоемоційний стан дитини, втрату зв`язку дитини з матір`ю , є підставою для відібрання дитини в судовому порядку та свідчить про правильність обраного  позивачем способу захисту порушеного права.
      Ніяких нових обставин, які б давали  підстави для проведення апеляційним судом переоцінки доказів, зроблених  судом першої інстанції,  доводи апеляційної скарги не містять.
     Аргументи відзиву  на апеляційну скаргу є прийнятними,оскільки ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
    Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги  підлягають задоволенню.
     Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
        Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
        Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       З огляду вищевикладене, апеляційний суд  приходить до висновку про залишення апеляційної   скарги  без задоволення, а рішення суду без змін.
      Відповідно до  ст.137 ЦПК України  витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
          За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2 ст.137 ЦПК України ) .
        Згідно з ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .
         Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсягом наданих  адвокатом  послуг та виконаних робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України ).
          Встановлено, що 03 квітня 2020  року  ОСОБА_1   уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом Турченко О.В. У відзиві на апеляційну скаргу   позивач ОСОБА_1   просила: стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції. До відзиву  було долучено документи, що стверджують отримання правничої  допомоги, зокрема  розрахунок гонорару до договору про надання правової допомоги № 44/ЦС від  03 квітня 2020 року ,квитанція про сплату гонорару .
            Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
            При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).
         Враховуючи, що  ОСОБА_1   звернулася до суду за захистом своїх порушених прав внаслідок  дій відповідача, що зумовило необхідність отримання професійної правничої допомоги, а апеляційну скаргу  ОСОБА_2   залишено без задоволення, апеляційний суд  приходить до висновку, що клопотання позивача  підлягає  задоволенню, та з огляду на вищенаведене, з  ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1   слід стягнути витрати ,пов*язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 3000 грн. 
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд –

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну  скаргу  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року – залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,ІПН НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично мешкає за адресою : АДРЕСА_3   на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою : АДРЕСА_4 ,фактично мешкає за адресою : АДРЕСА_5 ,  витрати , пов*язані з правничою допомогою адвоката, у зв*язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції   в розмірі 3000 (три тисячі)  грн.  

           Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
           Повний текст постанови складений 05 січня 2021 року . 

            Судді: