УХВАЛА

20 січня 2021 року 
м. Київ

Справа №  916/3079/16 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Кібенко О.Р., Стратієнко Л.В., 

за участю секретаря судового засідання Коровай Л.В., 
представників учасників справи:
позивача -  Сопка С.П. (самопредставництво);
відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях

на рішення Господарського суду Одеської області
(суддя Щавинська Ю.М.)
від 03.08.2020 

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду
(головуючий - Головей В.М., судді: Будішевська Л.О., Колоколов С.І.)
від 21.10.2020

у справі за позовом  Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях
до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Матвієнка Андрія Анатолійовича

про зобов`язання включити вимоги органу приватизації до реєстру акцептованих вимог кредиторів,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

1.1. У листопаді 2016 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернівецький області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (надалі - РВ ФДМУ по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Матвієнка Андрія Анатолійовича (надалі - ПАТ «Імексбанк», відповідач), в якій просить суд зобов`язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Імексбанк» включити вимоги РВ ФДМУ по Чернівецький області в сумі 1 637,34 грн до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Імексбанк».

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю дій уповноваженої особи Фонду щодо невключення до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку вимог позивача у розмірі 1 637,34 грн, які виникли з договору оренди нерухомого майна №358 від 27.01.2012, що належить до державної власності.

1.3. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував зазначаючи, що у відповідності до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою було розглянуто та прийнято рішення щодо включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів вимог лише на суму 538,12 грн (сума заборгованості по орендній платі). Правові підстави для включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів вимог щодо пені, штрафних санкцій та неустойки, відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відсутні.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1.          Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 у справі № 916/3079/16, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2020, у задоволенні позову відмовлено. 

2.2.          Суд першої інстанції зазначив, що:

- заявлена позивачем сума до включення до реєстру вимог кредиторів складається з: заборгованості з орендної плати з урахуванням індексації станом на 28.05.2015 у сумі 753,58 грн (за вирахуванням акцептованих відповідачем вимог на суму 538,12 грн), пені за період оренди з 27.01.2012 по 28.05.2015 у сумі 117,75 грн, 3% річних за період оренди з 27.01.2012 по 28.05.2015 у сумі 7,87 грн, неустойки за період з 31.12.2014 по 26.01.2015 у сумі 1 296,26 грн;

- підстави для включення до реєстру кредиторів вимог позивача щодо пені у сумі 117,75 грн, 3% річних у сумі 7,87 грн та частини проіндексованої орендної плати у сумі 199,20 грн відсутні, оскільки відповідно до статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду, яке відбулося 27.01.2015, припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку;

- підстави для включення до реєстру кредиторів вимог позивача щодо стягнення орендної плати в розмірі 16,26 грн також відсутні, з огляду на те, що до реєстру було правильно включено вимоги по орендній платі за користування майном за 25 днів січня 2015 в сумі 538,12 грн, а не за 26 днів, як помилково вважає позивач, оскільки 26.01.2015 орендоване майно було повернуто орендодавцю на підставі акту приймання-передачі;

- вимоги позивача щодо необхідності включення до реєстру кредиторів неустойки за несвоєчасне повернення майна в розмірі 1  296,26 грн, не підлягають задоволенню, з огляду на те, що відповідач не порушив обов`язку зі своєчасності повернення орендованого майна.

2.3.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що договір оренди припинив свою дію 30.12.2014, проте у кожної із сторін у відповідності до пункту 10.5 договору був місяць після закінчення терміну його дії для надіслання повідомлення про припинення або зміну умов цього договору.
2.4.          Суди першої та апеляційної інстанцій також встановили, що відповідач своєчасно повернув орендоване майно на підставі акту приймання - передачі від 26.01.2015, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які саме документи були вручені відповідачу 06.01.2015, а також відсутні докази вручення повторно надісланої вимоги про повернення орендованого майна № 19-03-00194 від 20.01.2015.

2.6.          Суди попередніх інстанцій відхили твердження позивача, що умовами договору встановлено триденний термін для повернення орендованого майна, оскільки положення пункту 2.4. договору регулюють порядок передачі балансоутримувачем орендодавцю примірника акту приймання-передачі, який підписаний між балансоутримувачем та орендарем (триденний термін з моменту підписання акту).

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу. Підстава (підстави) відкриття касаційного провадження 

3.1.          10.11.2020 РВ ФДМУ по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях звернулося з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2020. Просить скасувати ці судові рішення і прийняти нове, яким задовольнити позов про зобов`язання відповідача включити вимоги позивача у розмірі 1 312,52 грн до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Імексбанк».

3.2.          Підставою касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм статей 526, 598, 638, частини 1 статті 785 Цивільного кодексу України, статті 93 Господарського кодексу України, статті 45, частин 2, 3 статті 37, статті 48, частини 2 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», без урахування висновків про застосування цих норм, викладених у постановах Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 911/2671/18, від 31.01.2018 у справі № 915/14/17, від 05.09.2018 у справі № 910/22589/17, від 31.01.2020 у справі № 916/2724/18 (пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України).

3.3.          Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Позиція Верховного Суду

4.1.          Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

4.2.          Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.3.          Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

4.4.          Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

4.5.          Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). 

4.6.          Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16 ; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16). 

4.7.          Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19,  пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

4.8.          Проаналізувавши висновки, що викладені у постановах Верховного Суду у справах № 911/2671/18, № 915/14/17, № 910/22589/17, № 916/2724/18, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

4.9.          У справі № 911/2671/18 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна, оскільки позивач не надав доказів повідомлення відповідача про припинення договору оренди.

4.10.          Суд касаційної інстанції висловив позицію, що відсутність доказів звернення позивача про припинення договору оренди в межах строку, передбаченого імперативними приписами статті 764 Цивільного кодексу України, свідчить про відсутність правових підстав для стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, оскільки неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин, початок перебігу якої пов`язано з моментом припинення договору оренди (найму), а судами попередніх інстанцій такого припинення договору.

4.11.          Такого ж висновку дійшли суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях у справі, що переглядається, тому ця постанови Верховного Суду не може бути обґрунтуванням наявності підстав касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

4.12.          Предметом спору у справі №915/14/17 було стягнення неустойки за несвоєчасне повернення майна на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України та 3% річних.

4.13.          Верховний Суд у справі № 915/14/17 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення неустойки лише за березень 2016 року, оскільки неустойка, яка була нарахована позивачем за період, що передував березню - стягнута на підставі рішення суду, а дії щодо повернення майна відповідач вчинив лише наприкінці березня 2016 року.

4.14.          У вказаній справі Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна, оскільки про припинення договору оренди та необхідність повернення орендованого майна орендодавець повідомив орендаря належним чином. 

4.15.          В той час, як у справі, що переглядається, позивач нараховує неустойку за несвоєчасне повернення майна, при цьому не надавши належних доказів повідомлення відповідача про припинення дії договору оренди.

4.16.          У справі № 910/22589/17 про стягнення заборгованості по орендній платі, неустойки за несвоєчасне повернення товару та зобов`язання повернути майно, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог щодо стягнення неустойки, оскільки договір оренди було розірвано на підставі наданої позивачем відмови від договору, яку відповідачем було отримано 03.08.2017. 

4.17.          У вказаній справі Верховний Суд висловив позицію, що у разі не виконання обов`язку, передбаченого частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством передбачена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

4.18.          В той час, як у справі, що переглядається судами було встановлено інші  обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, зокрема частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

4.19.           У справі № 916/2724/18, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості з орендної плати та неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

4.20.          Таких висновків суд касаційної інстанції дійшов з огляду на те, що дію договору оренди було припинено у зв`язку з закінченням його дії та відсутністю наміру позивача його пролонгувати, про що орендодавець повідомив орендаря у належний спосіб. 

4.21.          У справі, що переглядається судами встановлено, що орендодавець протягом місяця з дня закінчення терміну дії договору оренди не надав належних доказів повідомлення орендаря про відмову від його пролонгації, тому переданий відповідачем на підставі акту приймання - передачі об`єкт оренди вважається повернутим вчасно.

4.22.          Тобто, у вказаних справах та у справі, яка розглядається, обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, не можна визнати подібними з огляду на встановлення судами попередніх інстанцій у цих справах інших фактичних обставин, які вплинули на прийняття відповідних рішень при вирішенні спору.

4.23.          Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.24.          Зважаючи на те, що наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2020 у справі №  916/3079/16.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях на рішення Господарського суду Одеської області від 03.08.2020 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2020 у справі №  916/3079/16 закрити.

2.  Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                                 І. Кондратова

Судді                                                                                                              О. Кібенко

                                                                                                                      Л. Стратієнко