КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                                                      Апеляційне провадження № 22-ц/824/4087/2021
                                                                                                                Справа 366/2335/20

 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем України
 
31 березня 2021 року                                                                                              м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Іванківського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Гончарука О.П. в смт. Іванків 02 грудня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2020 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 12857,89 грн. та судові витрати.
Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 09 квітня 2014 року. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Відповідач ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому вигляді, а також наказом банку про їх затвердження. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
Однак у порушення умов договору відповідач свої зобов`язання не виконала, внаслідок чого станом на 09 вересня 2020 року має заборгованість в розмірі 12857,89 грн., з яких 8581,48 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 8581,48 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 4276,41 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 0,00 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 0,00 грн. - нарахована пеня, 0,00 грн. - нарахована комісія.
 
Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 8581,48 грн. та судові витрати в розмірі 1408,37 грн. В решті позову відмовлено.
 
Позивач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами та неустойкою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов, в іншій частині рішення залишити без змін.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що відповідач, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловила свою згоду з формою договору та його умовами, отже, відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчать про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, і при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити із суті договору приєднання і додержання принципу свободи договору. На офіційному сайті ПриватБанку в розділі «Архів договорів» розміщені редакції Умов та правил надання банківських послуг, починаючи з 01 квітня 2012 року і до цього часу.
Вважав, що при вирішенні даного спору суд мав виходити із положень ст. 634, 1054 ЦК України, наголошуючи, що договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про її згоду з усіма умовами цього договору. З моменту оформлення кредитного договору понад три роки позичальник до банку не зверталася за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що вона знала про розмір процентних ставок і погоджувалася з ними.
Вказував, що 09 квітня 2014 року відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил банківських послуг, що вона ознайомлена і погоджується з Умовами та Тарифами банку, з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами складають кредитний договір; отримала кредит на відкритий картковий рахунок розмір 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, що вбачається з довідки про відкриття рахунку, довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, виписки по рахунку, що надавалися в якості доказів по справі. 
Із виписки чітко прослідковується, що відповідач користувалася коштами, отримувала кошти через банкомати, а отже й отримала кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без її отримання, також із виписки вбачається, що відповідач знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами, чим фактично погоджувалася з Умовами та правилами надання банківських послуг, які діяли як на момент укладення договору, так і на момент користування коштами.
Зазначав, що навіть якщо суд не взяв до уваги Умови та правила надання банківських послуг банку, то в будь-якому разі повинен був стягнути тоді відсотки за ставкою 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Зазначав, що 01 березня 2019 року банком внесено зміни до Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач погашала заборгованість до 30 серпня 2019 року, а отже приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг в цій редакції.
Однак суд безпідставно звільнив боржника від сплати відсотків, з урахуванням того, що відповідачем не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним, відповідач відзив не надав та жодним чином не спростував доводи позивача.
Вважав, що звільнення боржника від сплати відсотків за кредитним договором може становити економічну небезпеку для країни, оскільки призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами.
Не погоджувався з висновками суду про ненадання підтверджень на конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила, адже позивачем надавався в якості доказу наказ СП-2014-6633715 від 31 березня 2014 року щодо затвердження Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку у редакції, що діяла на момент підписання заяви позивачем. Наступні редакції Умов та правил надання банківських послуг, до яких відповідач автоматично приєднувалася, знаходяться на офіційному сайті ПриватБанку та відповідач зобов`язувалася самостійно з ними знайомитися.
Вважав, що в даному випадку не підлягають застосуванню правові висновки Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, оскільки при підписанні кредитного договору сторони чітко обумовили обсяг взаємних прав та обов`язків і будь-які запити зі сторони відповідача стосовно додаткового роз`яснення умов кредитування на адресу позивача не надходили, а за змістом наведеної постанови відповідач заперечував проти факту ознайомлення його з тією редакцією Умов та правил, що були долучені до матеріалів справи.
Вказував на безпідставність висновків суду що правової обізнаності пересічного споживача банківських послуг, оскільки дане питання не було предметом дослідження в суді, а сама відповідач не заявила, що не зрозуміла будь-якої інформації з умов кредитування.
Наводив правові висновки Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 356/1635/16-ц про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; від 08 липня 2019 року в справі № 923/760/18 про те, що договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає; від 28 березня 2019 року в справі № 428/2873/17 про те, що саме по собі посилання на неознайомлення з умовам та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, від 06 лютого 2018 року в справі № 755/2720/16-ц про те, що у справі відсутні докази про те, що відповідач звертався до банку з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору, а тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору; від 17 квітня 2019 року в справі № 666/388/16-ц по те, що посилання в скарзі на непідписання позичальником умов та правил надання банківських послуг та неознайомлення з їх змістом не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, від 11 вересня 2019 року в справі № 153/1334/16 про те, що суд зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції задоволено позов в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 8581,48 грн., виходячи з того, що з наданих доказів, а саме анкети-заяви на отримання кредитної картки, як єдиного документу, підписаного позичальником, слід дійти висновку, що встановлено факт укладення договору між сторонами на тих умовах, які зазначені виключно в цьому документі, тому для позичальника виникло грошове зобов`язання з укладеного договору, зокрема зобов`язання повернути кредитору отримані ним кредитні кошти на умовах укладеного договору і у відповідності до вимог закону, що регулює спірні правовідносини. Згідно наданого позивачем розрахунку, який не оспорений в цій частині відповідачем, така заборгованість становить 8581,48 грн. за простроченим тілом кредиту.
 
Законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору також не оскаржував.
 
Оскільки судове рішення оскаржується в апеляційному порядку лише в частині відмови у стягненні заборгованості за процентами та неустойкою, тому переглядається апеляційним судом тільки в цій частині.
 
Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частин відповідає вказаним вище вимогам закону.
 
Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за процентами, суд першої інстанції виходив із недоведеності обставин, що сторони обумовили письмово зобов`язання по сплаті процентів та їх розмір.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 16 міститься копія підписаної ОСОБА_1 анкети-заяви від 09 квітня 2014 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що дана заява разом з Пам?яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилась і згодна з договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами. Екземпляр договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом роздрукування з офіційного сайту www.pb.ua, зобов`язується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.pb.ua. 
В нижній частині анкети запропоновано декілька карт на вибір клієнта для оформлення, з яких ОСОБА_1 обрано «карта для виплат», поле «кредитний ліміт» не заповнено.
 
На а. с. 17 наявний Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30 днів пільгового періоду.
 
На а. с. 47 - 48 знаходиться копія паспорту відповідача.
 
На а. с. 18 - 46 знаходиться Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.
 
На а. с. 46 знаходиться копія наказу-шаблону № 906 від 31 березня 2014 року про актуалізацію Умов і правил надання банківських послуг.
 
На а. с. 9 - 13 знаходиться розрахунок заборгованості за договором б/н від 03 лютого 2011 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 31 серпня 2015 року, 09 вересня 2020 року.
 
На а. с. 56 - 59 знаходиться виписка за договором б/н станом на 11 вересня 2020 року, ОСОБА_1 .
 
На а. с. 14 - 15 знаходяться копії довідок без номеру, дати і зазначення особи, яка її склала, про видачу кредитних карток ОСОБА_1 та про зміну умов кредитування.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.
 
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
Відповідно до ст. 638, 642 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
 
Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» вказував на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що суть договору приєднання, який і було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
Однак, такі доводи позивача обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт погодження сторонами всіх істотних умов договору.
 
Судом першої інстанції правильно встановлено, що у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 09 квітня 2014 року відсутні умови договору про сплату процентів і розмір процентної ставки.
 
Також суд першої інстанції встановив, із чим погоджується апеляційний суд, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09 квітня 2014 року шляхом підписання анкети-заяви.
 
Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.
Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.
 
Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.
 
Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).
 
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що зазначено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що підписанням анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, користуванням кредитними коштами і частковим погашенням заборгованості відповідач погодилася як з умовами та правилами надання банком послуг в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви, так і в наступних редакціях зазначених Умов та Правил.
 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року і прийшла до іншого правового висновку, в якому вважала, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
 
Велика Палата Верховного Суду у даній постанові зробила висновок, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
 
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
 
Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
 
Конституційний Суд України у рішенні у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Неспроможними є доводи апеляційної скарги, що позиція Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 до уваги взята бути не може, із посиланням на те, що договір у встановленому порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, та про те, що питання рівня освіти і правової обізнаності відповідача не було предметом дослідження в суді, а сама відповідач не заявила, що не зрозуміла яку-небудь інформацію з умов кредитування.
 
Оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позовних вимог, і оскільки саме на позивача в силу вимог ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неявка відповідача до суду, неподання позову про визнання договору або його окремих умов недійсним, неоскарження відповідачем розрахунку заборгованості саме по собі не свідчить про визнання позичальником позову про стягнення заборгованості за кредитним договором або наявність підстав для його задоволення судом, і не впливає на актуальність правової позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 в межах розгляду даної справи.
 
Апеляційний суд відхиляє, як необґрунтовані, доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув увагу на наявні в матеріалах справи конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєдналася відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору, та наказ від 31 березня 2014 року щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг» та «Тарифів банку» в редакції, що діяла на момент підписання заяви відповідачем, а наступні редакції Умов та правил, до яких відповідач, на думку позивача, автоматично приєднувалася, знаходяться на офіційному сайті ПриватБанку.
 
Зазначені докази, на які посилався позивач, за відсутності підпису відповідача як не доводять, так і не спростовують висновків суду першої інстанції, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мала на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.
 
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які в цій частині не спростовані доводами апеляційної скарги, про необґрунтованість вимог щодо стягнення з відповідача відсотків, а отже вимоги банку про стягнення заборгованості в цій частині є безпідставними і задоволені бути не можуть.
 
Відхиляються також апеляційним судом доводи позивача в апеляційній скарзі, що суд оскаржуваним рішенням призводить до загрози економічної небезпеки для країни, обумовленої неможливістю здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами, оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і не є підставою для задоволення позову.
 
Апеляційний суд враховує, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених ст. ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив, відтак відсутні підстави для їх стягнення.
 
Апеляційний суд не приймає посилання позивача в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 10 квітня 2019 року в справі № 356/1635/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 428/273/17 від 06 лютого 2018 року в справі № 755/2720/16-ц, від 17 квітня 2019 року в справі № 666/388/16-ц як такі, що не узгоджуються з вищенаведеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17-ц, а правові висновки у постановах від 08 липня 2019 року в справі № 923/760/18 прийняті в справі, що розглядалась в порядку господарського судочинства, а отже не може застосовуватись при розгляді спору, що виникає в сфері споживчого кредитування.
 
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що судом першої інстанції не встановлювалось, що кредитні правовідносини не виникли між сторонами взагалі, оскільки заборгованість в розмірі тіла кредиту була визнана доведеною та стягнута судом, а лише зроблено обґрунтований висновок про недоведеність домовленості сторін щодо інших умов цього кредитного договору, зокрема в частині процентів.
 
Крім того, апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі банк не погоджувався з рішенням також в частині відмови в стягненні неустойки, хоча фактично такі вимоги в позові відсутні і судом питання щодо її стягнення не вирішувалося.
 
Отже, доводи апеляційної скарги, що суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

 
Судді :                                                                                                          Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                                      Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                      Яворський М.А.