ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 р.	Справа № 440/6082/20	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2020, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, повний текст складено 15.12.20 року по справі № 440/6082/20

          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Головного управління ДПС у Полтавській області  
          про скасування вимог,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд: скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6055-51/1893у від 12.02.2020 року; скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6055-51/5628 від 06.11.2020 року; стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області №Ф-6055-51/1893у від 12.02.2020 року. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області №Ф-6055-51/5628 від 06.11.2020 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ЄДРПОУ 43142831) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 (шістдесят) копійок.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 року в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що в рамках виконання укладеного договору про надання правової допомоги №44-20 від 02.10.2020 року та додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №44-20 від 01.12.2020 року, позивачем  понесені загальні витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500,00 грн., які було заявлено до відшкодування в суді першої інстанції на підставі ст.134 КАС України. Вказує, що доказами здійснення позивачем оплати витрат на правничу допомогу є договір №44-20 від 02.10.2020 року, додаткова угода №1 до договору від 01.12.2020 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 04.12.2020 року, квитанція №44-20 від 15.10.2020 року та квитанція №44-20 від 04.12.2020 року. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно та всупереч положенням ст.134 КАС України відмовлено у задоволенні вимоги про відшкодування понесених витрат, а висновки суду першої інстанції про «відсутність належних доказів здійснення позивачем оплати послуг, наданих адвокатом (квитанції банку, платіжні доручення, тощо)» не відповідають дійсним обставинам справи. Стверджує, що докази щодо оплати гонорару, реєстрації адвоката у податковій службі та надання книги обліку доходів і витрат не подавались до суду першої інстанції, оскільки, по-перше, у суду не виникало під час розгляду справи таких питань, а по-друге, діюча редакція КАС України не передбачає необхідність надавати відповідні документи. Зазначає, що адвокатом ОСОБА_2 відповідно до вимог податкового законодавства було зареєстровано у КОДПІ книгу №1 обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи- підприємці та внесено відповідні записи про отримані доходи за договором про надання правової допомоги №44-20 від 02.10.2020 року на загальну суму 4 500,00 грн. Вважає, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині є необґрунтованими та безпідставними та спростовуються наданими суду апеляційної інстанції доказами.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Полтавській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 року та ухвалити постанову, якою відмовити  позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що 07.02.1997 року ОСОБА_1 взято на облік в Кременчуцькій ДПІ як платника податків, який перебуває на загальній системі оподаткування. Вказує, що з 01.01.2017 року Законом України від 06.12.2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», внесено зміни до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464, якими змінено механізм розподілу доходу (прибутку), отриманого від діяльності. Стверджує, що згідно інтегрованої картки платника податків по єдиному внеску, paxyється заборгованість, яка виникла за рахунок щоквартальних нарахувань (абз.3 ч.8 ст.9 Закону №2464) в сумі 35 588,74 грн. Зауважує, що державна реєстрація припинення фізичної особи - підприємця не проведена. Крім того, як фізична особа - підприємець ОСОБА_1 значиться в реєстрі страхувальників з 07.05.2002 року. Повідомляє, що Звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів платником не подаються з 2013 року. Вважає, що вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6055-51/1893у від 12.02.2020 року та №Ф-6055-51/5628 від 06.11.2020 року сформована та направлена позивачу у відповідності до вимог чинного законодавства та в межах повноважень, є законними та обґрунтованими.
Також, Головне управління ДПС у Полтавській області подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 року в цій частині без змін. Зазначає, що позивачем не надано жодного платіжного документа, що підтверджував би оплату послуг, а також  реальність та фактичність надання адвокатом допомоги клієнту, а саме детального опису вчинених адвокатом дій (робіт), детальним розкриттям їх змісту та суті, документальних доказів в підтвердження наданих послуг та доказів понесення адвокатом витрат на надання правничої допомоги клієнту. Вказує, що також відсутній звіт з детальним переліком виконаних адвокатом робіт та наданих послуг. Стверджує, що матеріали справи не містять доказів: обсягу виконаних адвокатом (адвокатським об`єднанням) робіт (наданих послуг), часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг), відсутній жоден доказ, яким підтверджено обсяг та час, кількість та зміст виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом. Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 22.04.2019 року по справі №806/2143/18, зазначає, що суд при відмові у задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу звернув увагу, що касаційна скарга підписана позивачем, судовий збір сплачений позивачем, крім того, всі копії додані до касаційної скарги завірені позивачем. В матеріалах справи відсутній будь-який виготовлений, підписаний або завірений документ, який би свідчив про надання адвокатом правничої допомоги. Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 22.05.2018 року по справі №826/8107/16, вказує, що для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне доведення відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16.09.2013 року №481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення». Вважає, що витрати на правову допомогу позивачем не обґрунтовані. 
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
09.03.2021 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримував доводи власної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача у судовому засіданні, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з 1997 року позивач був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, з 07 лютого 1997 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Кременчуцькій ДПІ як платник податків, що перебуває на загальній системі оподаткування.
Докази фактичного ведення підприємницької діяльності позивачем упродовж 2017-2020 років у матеріалах справи відсутні. Відомостей про отримання позивачем доходу від ведення підприємницької діяльності суду не надано.
Довідкою структурного підрозділу Кременчуцького рейкозварювального поїзду філії "Центр з будівництва та ремонту колії" АТ "Укрзалізниця" №195 від 15 жовтня 2020 року підтверджено, що з 20 грудня 2016 року по теперішній час позивач перебуває трудових відносинах із зазначеним підприємством (а.с. 8).
Поряд із цим, Головним управлінням ДПС у Полтавській області винесено вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6055-51/1893у від 12 лютого 2020 року та № Ф-6055-51/5628 від 06 листопада 2020 року, якими позивачу визначено суми недоїмки з ЄСВ за періоди 2017, 2018, 2019, 2020 роки (а.с. 41, 70).
Зазначені вимоги не містять посилань на підстави виникнення недоїмки та її розрахунку. Водночас у відзиві на позов представник відповідача пояснив, що вищевказана недоїмка складається із самостійно нарахованого фіскальним органом зобов`язання зі сплати єдиного внеску за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн., за 2018 рік - у розмірі 9828,72 грн., за 2019 року - у розмірі 11016,72 грн., за період І-ІІІ кв. 2020 року - 6295,30 грн.
Не погодившись зі спірними вимогами Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-6055-51/1893у від 12 лютого 2020 року та № Ф-6055-51/5628 від 06 листопада 2020 року, позивач оскаржив їх до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з безпідставності сформованих відповідачем вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6055-51/1893у від 12 лютого 2020 року та № Ф-6055-51/5628 від 06 листопада 2020 року, оскільки у позивача відсутній обов`язок зі сплати єдиного внеску за спірний період. Щодо вимог позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати позивача на правничу допомогу не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, тому розподілу не підлягають.
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори. 
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі по тексту - Закон №2464-VI).
Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч.2 ст.2 Закону №2464-VI).
Пунктом 2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з п.6 ст.1 Закону №2464-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до абз. 2 п.1 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
01.01.2017 року набрав чинності Закон України від 06.12.2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі по тексту - Закон №1774-VIII), яким було внесено зміни, зокрема, до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VІ щодо нарахування єдиного внеску його платниками.
Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VІ фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону №2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.
Відповідно до ч.ч. 2-4, 8, 12 ст.9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Згідно з абзацами 1, 3-5 ч.4 ст.25 Закону №2464-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом №2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі по тексту – Інструкція № 449).
Абзацом 2 п.2 розд.VI Інструкції №449 встановлено, що у разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 грн (абзаци 1-3, 11 п.3 розд.VI Інструкції №449).
Згідно з абз.1 п.4 розд.VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Таким чином, сплата єдиного внеску є формою участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, мета якої полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо). Тобто, соціальне страхування є складовим елементом системи соціального захисту.
Платниками єдиного внеску є роботодавці та особи, які забезпечують себе працею самостійно (у тому числі фізичні особи-підприємці).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.
Колегія суддів зазначає, що якщо особа є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 27.11.2019 року у  справі №160/3114/19, від 04.12.2019 року  у справі №440/2149/19, від 23.01.2020 року у справі №480/4656/18, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у спірний період був найманим працівником у структурному підрозділі Кременчуцького рейкозварювального поїзду філії "Центр з будівництва та ремонту колії" АТ "Укрзалізниця", та у вказаний період його роботодавець сплачував за нього єдиний внесок у розмірах, визначених законодавством (а.с. 8).
Судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що заборгованість зі сплати єдиного внеску, за позивача у структурного підрозділу Кременчуцького рейкозварювального поїзду філії "Центр з будівництва та ремонту колії" АТ "Укрзалізниця" відсутня.
Таким чином, відсутні підстави для донарахування позивачу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому оскаржувані вимоги Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6055-51/1893у від 12.02.2020 року та №Ф-6055-51/5628 від 06.11.2020 року є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що позивач у встановленому порядку не припинив свою підприємницьку діяльність, зареєстрований фізичною особою-підприємцем, а відтак належить до кола платників єдиного внеску, передбачених п.4 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VI, колегія суддів зазначає, що ці доводи не впливають на той факт, що роботодавцем позивача було сплачено за спірний період єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, а відтак у позивача відсутній обов`язок зі сплати єдиного внеску ще й як самозайнятою особою.
Стосовно посилань скаржника на те, що приписи Закону №2464-VI прямо передбачають обов`язок сплати внесків й у випадку неотримання доходу від здійснення підприємницької діяльності, та не містять посилань про звільнення від сплати внесків у випадку їх перерахування податковим агентом-роботодавцем, то колегія суддів вважає  їх необґрунтованими з урахуванням вже наведених вище висновків суду та зазначає, що хоч і відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI і не врегульовано, проте необхідність сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. 
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позову та наявність підстав для визнання протиправними і скасування вимог Головного управління ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6055-51/1893у від 12.02.2020 року та № Ф-6055-51/5628 від 06.11.2020 року.
Доводи апеляційної скарги Головного управління ДПС у Полтавській області не спростовують висновків суду першої інстанції. Жодних інших обґрунтувань та аргументів, які б доводили правомірність спірних вимог про сплату боргу (недоїмки) в апеляційній скарзі не наведено. Суд зазначає, що доводи апеляційної скарги відповідача є ідентичними тим, які були висловлені в суді першої інстанції та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи, інших обґрунтувань в апеляційній скарзі наведено не було.
Стосовно апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.  
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.1 ст. 132 КАС України).
Згідно з ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).
Згідно з п.п. 1, 2 ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підстав доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).
Згідно з п.п. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
На підтвердження понесених витрат позивачем надано наступні документи: 
- копію договору №44-20 від 02.10.2020 року про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Фєдосєєвим Дмитром Олександровичем, відповідно до якого Адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених Договором, а Клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені Сторонами. Пунктом 3.1. визначено, що за правову допомогу, передбачену в п.п. 1, 2 Договору Клієнт сплачує Адвокату гонорар у сумі 2500,00 грн. (а.с. 15);
- копію акту приймання-передачі наданих послуг, виконаних адвокатом, від 21.10.2020 року, що включає наступні послуги: надання правової консультації; підготовка заяви про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №63006626 та представництво інтересів клієнта в органах ВДВС м. Кременчук; підготовка адміністративного позову до ГУ ДПС у Полтавській області про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12.02.2020 року №Ф-6055-51/1893У; підготовка заяви про забезпечення позову (а.с. 17);
- квитанцію №44-20 від 15.10.2020 року на суму 2500,00 грн. (а.с. 18);
- копію додаткової угоди №1 до договору №44-20 про надання правової допомоги від 01.12.2020 року, укладеної між ОСОБА_1 та адвокатом Фєдосєєвим Дмитром Олександровичем, відповідно до якої доповнено Договір №44-20 про надання правової допомоги пунктами 1.2.1, 3.2, 4.1.1, викладено пункт 1.3 Договору в іншій редакції (а.с. 83);
- копію акту приймання-передачі наданих послуг, виконаних адвокатом, від 04.12.2020 року, що включає наступні послуги: представництво інтересів клієнта в судовому засіданні Полтавського окружного адміністративного суду 02.12.2020 року; представництво інтересів клієнта в судовому засіданні Полтавського окружного адміністративного суду 09.12.2020 року (а.с. 84);
- квитанцію №44-20 від 04.12.2020 року на суму 2000,00 грн. (а.с. 85).
Разом з тим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.
При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі "East/West Allianse Limited" суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.
Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 року у справі № 904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Переглядаючи висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, враховуючи співмірність витрат позивача на правову допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість та співмірність понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4500,00 грн., що підтверджується належними доказами, а тому, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Висновки суду першої інстанції та доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу позивача, про ненадання позивачем належних доказів сплати адвокатських послуг з надання правничої допомоги, оскільки надані до суду квитанції про передачу грошових коштів не є фінансовими документами, колегія суддів вважає помилковими та зазначає, що чинним законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.04.2020 року у справі №727/4597/19.
Крім того, колегією суддів відхиляються доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу позивача, про ненадання адвокатом Книги обліку доходів та витрат, в яких були б відображені відповідні суми коштів за надані послуги (виконані роботи), оскільки предметом спірних правовідносин є фактичне понесення витрат на правову допомогу та їх відшкодування відповідною стороною у справі. Облік отриманих доходів адвокатом не є предметом спору.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 29.10.2020 року у справі №686/5064/20.
Посилання відповідача на відсутність в документах зазначеного часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг), є необґрунтованими, оскільки адвокатський гонорар може існувати в двох формах – фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення – при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 року у справі №922/1163/18.
Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу позивача, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Відповідно до ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу. Стягнути  на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі підлягає залишенню без змін. Відповідно апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області  залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі № 440/6082/20  скасувати в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.
Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4500,0грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області   . 
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2020 по справі № 440/6082/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  22.03.2021 року