Справа № 352/1156/20 
Провадження № 22-ц/4808/214/21 
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М. 
Суддя-доповідач Василишин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                        Горейко М.Д., Максюти І.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 04 грудня 2020 року у складі судді Хоминець М.М., ухвалене в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, 
в с т а н о в и в:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вищевказаним позовом.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що перебував із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 листопада 2019 року розірвано. В шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син залишився проживати з ним у належному йому на праві приватної власності будинку АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстрована і відповідачка, однак вже більше року в ньому не проживає. У добровільному порядку відповідачка не надає коштів на утримання сина, хоча має таку можливість, у зв`язку з чим він змушений звертитися в суд.
Посилаючись на наведене, просив суд ухвалити рішення, яким стягувати з відповідачки на його користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) відповідачки щомісячно і проводити стягнення до досягнення сином повноліття.
РішеннямТисменицького районного суду від 04 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього синазадоволено частково.
Вирішеностягувати з ОСОБА_2 аліменти у користь ОСОБА_1 у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Стягнення аліментів розпочати з 19 червня 2020 року і проводити до повноліття дитини.
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у дохід державного бюджету (стягувач – Державна судова адміністрація України) в розмірі 840,80 грн. 
Рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.
ОСОБА_1 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка зобов`язана утримувати двох дітей, а тому стягненню з неї підлягають аліменти на утримання сина в розмірі 1/6 частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки у них народилася лише одна спільна дитина – син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з ним та перебуває виключно на його утриманні.
Зазначає, що положеннями ч. 5 ст. 183 СК України, ч. 3 ст. 19 та п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України передбачено право того з батьків, разом з яким проживає дитина, звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Отже, законодавцем встановлено мінімальну частку аліментів на одну дитину в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, яку він і просив стягнути з ОСОБА_2 на утримання сина.
Також апелянт зауважив, що на даний час в провадженні Івано-Франківського міського суду знаходиться справа №344/20405/19 за позовом відповідачки до нього про визначення місця проживання дитини, що позбавило його можливості звернутися в суд із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.
З наведених підстав ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів змінити, стягнувши з ОСОБА_2 в його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї четвертої заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття.
ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України не скористалася.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
За правилами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється колегією суддів в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з таких мотивів.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов частково та стягуючи з відповідачки аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції виходив із положень сімейного законодавства щодо обов`язку обох батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, при цьому врахувавши, що на утриманні відповідачки перебуває двоє дітей.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 18 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 
За приписами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За змістом ст.ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. 
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Переглядаючи справу, колегія суддів звертає увагу на такі обставини справи.
Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 листопада 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 12-14).
Після розірвання шлюбу син сторін залишився проживати разом з батьком у житловому будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження житлових та матеріально-побутових умов сім`ї, складеним 06 березня 2020 року комісією служби у справах дітей Тисменицької РДА (а.с. 25), а також довідками про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, виданими Загвіздянською сільською радою 09 червня 2020 року за №859, 07 липня 2020 року за №955 та 28 жовтня 2020 року за №1409 (а.с. 7, 48, 58).
За вказаною адресою зареєстрована також і відповідачка ОСОБА_2 , однак фактично вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом зі своїм другим чоловіком ОСОБА_5 , з яким зареєструвала шлюб 26 грудня 2019 року, та малолітньою дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 44, 49).
Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2020 року – 2218 гривень, з 1 липня – 2318 гривень, з 1 грудня – 2395 гривень.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 зобов`язана утримувати двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У відзиві на позовну заяву відповідачка вказала, що на даний час не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому єдиним джерелом її доходу є щомісячна державна соціальна допомога при народженні дитини в розмірі 860 грн. Зазначена обставина позивачем не спростована.
Враховуючи встановлені на підставі поданих сторонами доказів обставини та вищевказані норми матеріального права, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання їхнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ним повноліття.
Судом правильно враховано, що відповідач має на утриманні ще одну дитину, не працює, джерелом доходу є тільки допомога при народженні дитини, даних про наявність інших джерел доходу чи майна суду не представлено. Зазначені обставини є об`єктивними та вказують на обтяжену можливість відповідача сплачувати 1/4 частку від доходу аліментів на утримання сина.
Доводи апелянта про те, що суд безпідставно дійшов висновку про стягнення з відповідачки аліментів у зазначеному розмірі, так як у них народилася лише одна спільна дитина – син ОСОБА_8 , колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки при визначенні розміру аліментів береться до уваги наявність у платника аліментів всіх дітей, що узгоджується з приписами п. 3 ч. 1 ст. 182 СК України. 
Колегія суддів також вважає необґрунтованими посилання апелянта на положення ч. 5 ст. 183 СК України, ч. 3 ст. 19 та п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, оскільки такими врегульовано порядок звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, а в даному випадку ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою, при розгляді якої суд правильно керувався положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 182, ч. 1 ст. 183 СК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).
Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.
З урахуванням наведеного та положень ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382,383 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тисменицького районного суду від 04 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                        Василишин Л.В.
Судді:                                                                        Горейко М.Д.
Максюта І.О.