КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                                                                                                Справа 756/15051/19
                                                                                         Апеляційне провадження № 22-ц/824/814/2021
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем      України
 
10 лютого 2021 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
            суддів                                                 Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
            за участю секретаря              Богдан І.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Луценка О.М. в м. Київ 16 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
В жовтні 2020 року позивач ОСОБА_3 в особі представника Богдан О.О. звернулася до суду із заявою про стягнення судових витрат і ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2020 року її позов до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено повністю, шлюб між сторонами розірвано, вирішено питання про стягнення судового збору. 
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України представником позивача Богдан О.О. в судовому засіданні 02 жовтня 2020 року до закінчення судових дебатів зроблена заява про надання доказів розміру витрат, які позивач сплатила у зв`язку з розглядом справи, протягом 5 днів після ухвалення рішення для вирішення судом питання про їх розподіл. Згідно договору про надання правничої допомоги № 39 від 24 жовтня 2019 року та додаткової угоди надано позивачу послуги на загальну суму 7500 грн. 
На підставі вищевикладеного просила ухвалити додаткове рішення та стягнути понесені судові витрати на надання правничої допомоги з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в сумі 7500 грн. за надання правничої допомоги пропорційно задоволеним позовним вимогам.
 
Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто витрати на правничу допомогу у розмірі 7500 грн.
 
Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким залишити без розгляду заяву про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 7500 грн.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на зміст ч. 1, 3 ст. 133, ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 141, ч. 2 - 6 ст. 137 ЦПК України, постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18, критерії реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, якими керується Європейський суд з прав людини при визначенні суми відшкодування.
Вказував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вважав, що розірвання шлюбу не є складною справою та не потребує значної кількості часу, пошуку судової практики та узгодження правової позиції, ринкова вартість надання юридичних послуг в зазначеній категорії справ значно нижча, ніж зазначено в оскаржуваному додатковому рішенні. Судом не встановлено реальність адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Фактично по даній справі відбулось одне судове засідання, на інших судових засіданнях головуючими суддями заявлено самовідвід. В позовній заяві був зазначений попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які позивач очікує понести, в розмірі 4000 грн., витрати на правничу допомогу та судовий збір. Додатковим рішенням стягнуто суму відшкодування, яка майже вдвічі перевищує цей орієнтовний розрахунок витрат.
Зазначав, що викликає сумніви щодо дійсності надання правової допомоги квитанція від 23 червня 2020 року, тобто сплачена до судових засідань, які відбулись 31 липня та 02 жовтня, хоча в акті про прийняття-передачу наданих послуг з правничої допомоги від 02 жовтня 2020 року враховані судові засідання, які відбулись пізніше.
Вказував, що про існування додаткового рішення стало відомо після його отримання відповідачем 29 жовтня 2020 року, проте відповідач був позбавлений можливості надання суду клопотання про зменшення розміру судових витрат, які значно перевищують ринкову вартість та складність справи.
 
Позивач ОСОБА_3 в особі представника Богдан О.О. направила відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін, вирішити питання про розподіл судових витрат.
Вказувала, що апелянтом не зазначено, які конкретно норми ЦПК України і які норми матеріального права порушено, у зв`язку з чим вважає посилання на них формальним з метою дотримання вимог щодо змісту апеляційної скарги; апелянтом не зазначено дату отримання оскаржуваного судового рішення; не зазначено підстави для залишення заяви без розгляду.
Зазначала, що представник апелянта та сам апелянт були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, при цьому адвокат та відповідач не скористалися своїм правом подати обґрунтоване клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, хоча суд надав їм таку можливість.
Вважала, що суд першої інстанції не мав підстав зменшувати розмір витрат, оскільки клопотання від сторони про зменшення витрат до суду не подано; позивачем та адвокатом дотримані вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
Наголошувала, що складність справи складала не сам предмет спору, а дії учасників процесу в судовому засіданні і поза ним.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Додаткове рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Ухвалюючи додаткове рішення про відшкодування судових витрат, суд першої інстанції виходив із складності справи, тривалості її розгляду, обсягу наданих адвокатом послуг та значення справи для сторін, і прийшов до висновку, що обсяг понесених позивачем витрат на правничу допомогу є реальним та документально підтвердженим, тому заява підлягає задоволенню.
                                                
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що в листопаді 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулася із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якому зазначила попередній розрахунок судових витрат в розмірі 4000 грн. - оплата судового збору та послуг адвоката з надання правничої допомоги (а. с. 2 - 3).
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі і призначено підготовче засідання на 07 лютого 2020 року (а. с. 11).
Підготовче засідання 07 лютого 2020 року відкладене на 27 березня 2020 року в зв`язку із неявкою позивача (а. с. 18 - 19).
07 лютого 2020 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про відкладення судового засідання в зв`язку із необхідністю отримання юридичної допомоги (а. с. 21).
26 березня 2020 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про відкладення судового засідання 27 березня 2020 року в зв`язку із карантином (а. с. 24).
Підготовчий розгляд справи 27 березня 2020 року відкладено у зв`язку з неявкою сторін (а. с. 25).
На а. с. 26 наявна заява представника відповідача ОСОБА_2 від 27 березня 2020 року про відкладення судового засідання на іншу дату після закінчення карантину.
На а. с. 31 наявний ордер серії КВ № 467980, яким посвідчено повноваження адвоката Богдан О.О. на представлення інтересів ОСОБА_3 на підстав договору про надання правової допомоги № 39 від 27 жовтня 2019 року в Оболонському районному суді м. Києва.
05 червня 2020 року від ОСОБА_3 на ім?я судді Майбоженко А.М. надійшла заява про відвід з тих підстав, що у неї виник обґрунтований сумнів в неупередженості судді, яка перебуває в дружніх відносинах з адвокатом відповідача (а. с. 32).
Ухвалами Оболонського районного суду м. Києва від 12 червня 2020 року заяву ОСОБА_3 про відвід залишено без розгляду та задоволено заяву головуючого Майбоженко А.М. про самовідвід (а. с. 36 - 39).
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 червня 2020 року, справу призначено судді Белоконній І.В. (а. с. 43), призначено дату судового засідання на 31 липня 2020 року, про що представник позивача повідомлена під підпис (а. с. 45).
17 березня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а. с. 46).
31 липня 2020 року суддею Белоконною І.В. заявлено самовідвід у справі, який задоволено в засіданні 31 липня 2020 року за участі представника позивача Богдан О.О., відповідача і його представника (а. с. 50 - 54).
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 липня 2020 року, справу призначено судді Дибі О.В. (а. с. 56), яким того ж дня подано заяву про самовідвід і задоволено її ухвалою від 31 липня 2020 року (а. с. 57 - 59).
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 липня 2020 року, справу призначено судді Луценку О.М. (а. с. 60), призначено розгляд справи на 02 жовтня 2020 року.
02 жовтня 2020 року відбулось засідання у справі за участі представника позивача Богдан О.О., відповідача і його представника та ухвалено рішення, яким позов задоволено (а. с. 67 - 71); до закінчення судових дебатів представник позивача просила вирішити питання щодо судових витрат.
07 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_3 в особі представника Богдан О.О. надала до суду заяву про стягнення судових витрат в розмірі 7500 грн., до якої додано копію договору про надання правової допомоги № 39 від 24 жовтня 2019 року (а. с. 79 - 81), згідно п. 3.5, 3.7 якого клієнт зобов`язується сплатити адвокатському бюро вартість юридичних послуг адвоката (гонорар), що надаються у розмірі, порядку та строки, визначені у додаткових угодах (замовленнях), які є невід?ємною частиною договору, шляхом сплати виставлених адвокатським бюро рахунків за послуги. За результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної із сторін, в акті вказується обсяг наданої адвокатським бюро допомоги і її вартість. Акт про надання юридичної допомоги вважається підписаним, якщо протягом 5 днів з моменту його отримання клієнтом останній не надав адвокатському бюро письмові аргументовані заперечення на акт.
До заяви також надано копію додаткової угоди № 1 до договору № 39 від 24 жовтня 2019 року, якою визначено порядок оплати юридичних послуг і їх вартість, зокрема консультація 1 година - 1500 грн., підготовка позовної заяви та пакету документів сторонам 1 година - 1500 грн., виготовлення процесуальних документів (клопотань, заяв тощо) в суді першої інстанції 1 година - 1500 грн., виготовлення процесуальних документів (відзиву, клопотань, заяв тощо у суді апеляційної інстанції 1 година - 1000 грн., виготовлення процесуальних документів у суді касаційної інстанції (касаційна скарга, відзив, заяви) 1 година - 2000 грн., участь (представництво) у підготовчому засіданні (до 1 години і кожна 1 година) - 1000 грн., участь (представництво) інтересів в апеляційній інстанції 1 година - 2000 грн., участь (представництво) інтересів в касаційній інстанції 1 година - 3000 грн. (а. с. 82 - 83).
До заяви також надано копію акту про прийняття-передачу наданих послуг з правничої допомоги від 02 жовтня 2020 року, складений адвокатським бюро «Олени Богдан» в особі керуючого бюро Богдан О.О., та ОСОБА_3 , згідно якого сторонами погоджено розрахунок погодинної вартості наданих послуг: 1. Консультація, опрацювання правової позиції та складання позовної заяви від імені позивачки, оформлення пакету документів для подання до суду (2 години) - 3000 грн.; 2. Вивчення відзиву представника відповідача на позовну заяву про розірвання шлюбу та консультація щодо нього (1 година) - 1500 грн.; 3. Участь у підготовчому судовому засіданні при заявленні самовідводу суддею Майбоженко А.М. (1 година) - 750 грн.; 4. Участь у підготовчому судовому засіданні при заявленні самовідводу суддею Белоконною І.В. (1 година) - 750 грн.; 5. Участь в судовому засіданні підготовчому та розгляд по суті (1 година) - 1500 грн. (а. с. 84 - 85).
На а. с. 86 наявна квитанція ПриватБанку № 2000-5368-6919-4186 від 23 червня 2020 року про сплату ОСОБА_3 на користь адвокатського бюро Олени Богдан 4500 грн., коментар до платежу - засідання суду в справі розірвання шлюбу.
На а. с. 87 наявна квитанція № 65 від 29 жовтня 2019 року про сплату ОСОБА_3 на користь адвокатського бюро Олени Богдан 3000 грн. із призначенням платежу - оплата послуг адвоката.
 
На а. с. 95 наявне клопотання представника відповідача ОСОБА_2 , датоване 13 жовтня 2020 року, про те, що від представника позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення; просив відкласти розгляд справи у зв`язку з перебуванням ним за межами м. Києва у призначену дату 16 жовтня 2020 року о 08:30.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
  
Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. 
 
Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
 
Рішенням Конституційного Суду України в справі № N 23-рп/2009 від 30 вересня 2009 року роз`яснено, що положення частини першої  статті  59  Конституції  України «кожен  має  право  на  правову  допомогу» треба розуміти як гарантовану  державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача;у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
 
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
 
Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Оцінюючи в цілому висновки суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги і відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. […] Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. … саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 вказано, що «суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 12350 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, Суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним».
 
В даній справі суд першої інстанції, встановивши, що позивачем було укладено із адвокатським бюро договір про надання правничої допомоги, в якому сторони обумовили види послуг правової допомоги, їх вартість, порядок розрахунку, в подальшому після ухвалення рішення склали акт про прийняття-передачу наданих послуг з правничої допомоги, в якому наведено детальний опис наданих послуг з зазначенням часу і вартості і позивач оплатила їх, на підтвердження чого надала оригінали квитанцій на загальну суму 7500 грн., а представник позивача, в свою чергу, відповідно до ч. 8 ст. 141, 246 ЦПК України до закінчення судових дебатів у справі зробила заяву про вирішення питання про судові витрати і протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду подала докази розміру витрат, які позивач сплатила у зв`язку з розглядом справи, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про доведеність і задоволення заяви про стягнення судових витрат.
 
Посилання в апеляційній скарзі на зміст ч. 1, 3 ст. 133, ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 141, ч. 2 - 6 ст. 137 ЦПК України без зазначення, в чому саме полягає порушення судом, на думку відповідача, кожної з цих норм, висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом. 
 
Оцінюючи посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 379/1418/18, апеляційний суд враховує, що в цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16, на правові висновки якої також посилався відповідач, зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
 
Оскільки судом встановлено документальне доведення позивачем витрати на правову допомогу і доведено їх розмір, посилання відповідача на зазначені правові позиції не спростовують, а навпаки підтверджують висновки суду першої інстанції.
 
Апеляційний суд відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на положення ч. 5 ст. 137 ЦПК України, відповідно до якої у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
У даній справі суд першої інстанції не мав підстав зменшувати розмір судових витрат, оскільки клопотання від сторони про зменшення витрат до суду не подано, а позивачем і її представником дотримані вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України, оскільки складність справи про розірвання шлюбу для адвоката полягає не у предметі спору, а у процесуальних діях, необхідність яких в даному випадку викликана неодноразовою зміною складу суду, відкладенням судових засідань, тривалістю розгляду справи, вивченням матеріалів справи і наданням консультацій позивачу, пов`язаних з розглядом справи. При цьому час та обсяг, витрачений адвокатом Богдан О.О., зазначено в акті від 02 жовтня 2020 року та підтверджується журналами судових засідань, що містяться у справі. До цього обсягу увійшли, крім складання процесуальних документів, також час ознайомлення з відзивом і надання на нього відповіді, і участь адвоката в підготовчих судових засіданнях та розгляді справи по суті.
 
Апеляційний суд враховує, що відповідачем в апеляційній скарзі не зазначено, яку вартість судових витрат він вважає співмірною, в чому полягає, на його думку, невідповідність заявлених витрат ринковим цінам адвокатських послуг, при тому, що адвокат самого відповідача ОСОБА_2 оцінив свої послуги для сплати відповідачем у 10000 грн., зазначивши про це у відзиві на позовну заяву.
 
Апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що квитанція від 23 червня 2020 року викликає сумніви як така, що сплачена до судових засідань, які відбулись 31 липня та 02 жовтня 2020 року, зазначені обставини не можуть бути підставою для відмови у стягненні на користь ОСОБА_3 фактично понесених нею витрат на правничу допомогу, а свідчать лише про наявність недоліків в оформленні позивачем, яка не є фахівцем в галузі права, платіжних документів. При цьому такі недоліки є формальними та не свідчать про наявність підстав для відмови для покладення цих судових витрат на позивача.
 
Близька за змістом позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21 січня 2021 року у справі № 747/839/18 та враховується апеляційним судом при розгляді цієї справи.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що відповідач був позбавлений можливості надання суду клопотання про зменшення розміру судових витрат, які, на його думку, значно перевищують ринкову вартість та складність справи, апеляційний суд враховує, що представник відповідача був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, що випливає із змісту його заяви від 13 жовтня 2020 року, в якому чітко зазначено дату і час призначеного судового засідання, а отже представник відповідача об`єктивно міг подати клопотання про зменшення розміру судових витрат до судового засідання, при необхідності ознайомившись з матеріалами справи, однак даною можливістю не скористався.
При цьому доводи представника відповідача при розгляді апеляційної скарги про те, що він не мав можливості ознайомиться із матеріалами справи та подати клопотання про зменшення розміру судових витрат з огляду на те, що справа не була надана йому для ознайомлення, спростовуються матеріалами справи.
 
Дії суду першої інстанції, який залишив без задоволення клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, узгоджуються з ч. 3, 4 ст. 270 ЦПК України, відповідно до яких суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Зазначаючи в прохальній частині апеляційної скарги вимогу про залишення без розгляду заяви про стягнення судових витрат, відповідач не зазначив, на підставі яких норм процесуального права апеляційний суд мав це зробити і якими фактичними обставинами така вимога обумовлена.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із додатковим судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,залишити без задоволення.
Додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий:                                                                          Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                      Фінагеєв В.О.  
 
                                                                                                            Яворський М.А.