22.03.21
22-ц/812/541/21
Єдиний унікальний номер справи 489/3349/20        
Провадження №22-ц/812/541/21                          Доповідач в апеляційній інстанції – Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України

22 березня 2021 року                                                                     м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Лисенка П.П.,        
суддів – Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,
з участю: 
позивача – ОСОБА_1 ,
його представника – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – Потапова В.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 24 грудня 2020 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Кокорєва В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, 

                                       в с т а н о в и в:

В липні 2020 року  ОСОБА_3 пред`явив до Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» (далі МКП «Миколаївводоканал») вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.
Він перебував з відповідачем у трудових відносинах.
З 01 вересня 2016 року працював на посаді начальника відділу економічної безпеки МКП «Миколаївводоканал».
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про звільнення його з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням власником законодавства про оплату праці.
Проте наказом № В/К-0093 від 20 серпня 2019 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2020 року ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу економічної безпеки в МКП «Миколаїводоканал» та стягнуто з МКП «Миколаївводоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, яке постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 березня 2020 року змінено лише в частині суми стягнутого середнього заробітку.
В січні 2020 року на підставі вказаного рішення суду позивача було поновлено на роботі, проте наказом № В/К-0020 від 23 березня 2020 року його знову звільнено з посади начальника відділу економічної безпеки з 23 березня 2020 року за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.
Посилаючись на те, що не існувало об`єктивних причин для скорочення, роботодавець звільнив працівника без дотримання порядку вивільнення, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України, та з порушенням порядку пропонування вакантних посад, ОСОБА_1 просив поновити його на роботі на посаді начальника відділу економічної безпеки, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 березня 2020 року до дня поновлення на роботі, а також 6000 грн. моральної шкоди, 5000 грн. витрат на правничу допомогу та 840 грн. 80 коп. судового збору.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2020 року позов задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу економічної безпеки в Міському комунальному підприємстві «Миколаївводоканал».
Стягнуто з МКП «Миколаївводоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 березня 2020 року по 24 грудня 2020 року в розмірі 183 432 гривень 58 коп. без утримання податків та зборів та моральну шкоду у розмірі 2000 грн.
Стягнуто з МКП «Миколаївводоканал» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5000 гри витрат на правничу допомогу та 840 гривень 80 коп. судового збору.
Стягнуто з МКП «Миколаївводоканал» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 834 гривні 33 копійки. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, МКП «Миколаївводоканал» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та винести постанову, якою відмовити в позові в повному обсязі.
Заслухавши учасників справи, перевіривши надані сторонами докази, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, задовольняючи частково позов  ОСОБА_1 , суд 1 інстанції виходив з того, що відповідачем не виконано обов`язок, передбачений ст. 49-2 КЗпП України в частині пропонування працівникові іншої посади, яка відповідає його кваліфікації, а тому звільнення ОСОБА_1 за скороченням штату не можна визнати законним.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.
За Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.
Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.
Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий може бути розірваним власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 У п. 21 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року (далі - Постанова) що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у роботодавця мали місце зміни в організації виробництва і праці (якщо йдеться про звільнення у зв`язку із ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації), скорочення чисельності або штату працівників, чи додержувався власник або уповноважений ним орган норм законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази змін в організації виробництва і праці, а також того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не мав звільнений працівник переважне право залишитися на роботі та чи було попереджено його за 2 місяці про наступне звільнення.
Відповідач, не дотримався виписаних правил, що вірно констатував і суд 1 інстанції.  
Так, із матеріалів справи вбачається, що починаючи з 18 липня 2016 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з МКП «Миколаївводоканал», з 01 вересня 2016 року займав посаду начальника відділу економічної безпеки (т.1 а.с. 21-22).
Наказом МКП «Миколаївводоканал» № 299 від 20 травня 2019 року були внесені зміни до штатного розкладу апарату управління МКП «Миколаївводоканал» та скорочено, шляхом виключення зі штатного розкладу, зокрема, посаду начальника відділу економічної безпеки (код 1229.1) у кількості 1 штатної одиниці з 21 серпня 2019 року (т. 1 а.с. 32-35).
20 травня 2019 року ОСОБА_1 було ознайомлено з цим наказом (т.1 а.с.156).
Наказом № 304 від 21 травня 2019 року начальника відділу кадрів ОСОБА_4 зобов`язано попередити про майбутнє звільнення з займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України та запропонувати вакантні посади, зокрема, начальнику відділу економічної безпеки ОСОБА_1 (т.1 а.с.157).
31 травня 2019 року позивач був попереджений про скорочення своєї посади та ознайомлений з вакантними посадами на підприємстві у кількості 80 професій та посад.
Наказом №В/К-0093 від 20 серпня 2019 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
ОСОБА_1 подав позов про поновлення на роботі, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2020 року було задоволено. Працівника було поновлено на посаді начальника відділу економічної безпеки в МКП «Миколаїводоканал» через відсутність волевиявлення позивача, як ініціатора звільнення бути звільненим за такою підставою, оскільки 18 серпня 2019 року він звернувся до відповідача із заявою про звільнення з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням власником законодавства про оплату праці, а не за власним бажанням. Постановою Миколаївського апеляційного суду вказане рішення змінено лише в частині розміру стягнення середнього заробітку, в іншій частині залишено без змін. Вказані рішення набрали законної сили та в касаційному порядку не оскаржувались. 
На виконання рішення суду, відповідачем видано наказом № 60 від 22 січня 2020 року, відповідно до якого позивача поновлено на посаді з 21 серпня 2019 року (т.1 а.с.45). 
Проте, в то же день ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом № 61, згідно якого зобов`язано начальника відділу кадрів попередити позивача про майбутнє звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та запропонувати наявні вакансії, у зв`язку з тим, що посаду начальника відділу економічної безпеки, на яку його було поновлено, скорочено з 21 серпня 2019 року (т.1 а.с.46). 
Наказом № В/К-0020 від 23 березня 2020 року позивача було знову звільнено з посади начальника відділу економічної безпеки МКП «Миколаївводоканал» з 23 березня 2020 року за п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Підставою звільнення зазначені накази № 299 від 20 травня 2019 про внесення змін до штатного розпису та наказ № 61 від 22 січня 2020 року, яким позивача повідомлено про майбутнє звільнення (т. 1а.с. 49).
Відповідно до КЗпП України, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Роботодавець вчасно повідомив ОСОБА_1 про скорочення штату, проте не запропонував інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Доказів іншому у матеріалах справи немає.
Надане відповідачем повідомлення та Акти про відмову від посад, не спростовують зазначеного, а тому є свідченням неналежним виконанням відповідачем положень трудового законодавства. Названі документи не містять посилань, які саме посади йому було запропоновано підприємством і від яких він відмовився.
За такого, судом І інстанції вірно встановлено обставини та надано оцінку доказам щодо цього. 
Що стосується стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до приписів ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Згідно зі ст. 235 КЗпП України при поновленні працівника на роботі підлягають задоволенню вимоги про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року з наступними змінами, згідно яких заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за два місяці, що передували звільненню.
Згідно вказаної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати, проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
П. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року, № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.
В матеріалах справи міститься довідка про заробітну плату позивача, а отже, виходячи з норм, якими встановлено порядок нарахування, суд І інстанції вірно визначив розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 183 432 гривні 58 копійок. 
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2000 гривень, колегія суддів погоджується з висновками суду І інстанції, з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 237-1КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо),яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру й обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне – за власної ініціативою чи за зверненням потерпілого – спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 р.).
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не можуть слугувати підставою дляскасування рішення суду І інстанції.
Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених в уставленому законом порядку позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а отже, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєвавід 24 грудня 2020 року- без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:  П.П.Лисенко

Судді:  Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

       Повний текст постанови складено 29 березня 2021 року.