ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
23 березня 2021 року                                                                        м.Суми
                                                               Справа №577/1629/20 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/374/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,
сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Яковенка Євгена Миколайовича 
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Гетьмана В.В., у приміщенні Конотопського міськрайонного суду Сумської області, повний текст рішення виготовлено 24 грудня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2020 року  ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Огорілка Юрія Миколайовича звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди.
Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на ютуб-каналі «Інша думка», автором якого є відповідач, було викладено відеоматеріал за № 13 для невизначеного кола осіб під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». У вказаному відеосюжеті ОСОБА_2 у ствердній формі вказав, що «В приміщенні Конотопської міської ради депутатом ОСОБА_1 була зґвалтована дівчина на ім`я ОСОБА_3 . Плод зґвалтування - дівчина на ім`я ОСОБА_4 ». В свою чергу ОСОБА_3 вказала, що 10 березня 2016 року ОСОБА_1 застосував до неї фізичну силу та зґвалтував у приміщенні Конотопської міської ради, де на той час вона знаходилась та працювала.
У відеоматеріалі за № 20 від 08 квітня 2020 року на тому ж ютуб-каналі «Інша думка», автором якого є відповідач, з`явився відеоматеріал для невизначеного кола осіб під назвою «Коронавірус. Кому вигідно приховувати справжню причину смерті». В ньому ОСОБА_2 стверджує, що депутат обласної ради ОСОБА_1 - ґвалтівник, висловлюється на його адресу лайкою та демонструє при цьому фото позивача.
Зазначене не відповідає дійсності. Розповсюдження вказаної недостовірної інформації посягає на його честь і гідність, принижує його ділову репутацію. Кримінальні справи щодо вчинення позивачем відносно ОСОБА_3 злочинних дій не розглядались та вироки не ухвалювались. Крім того, він є депутатом Сумської обласної ради і розповсюдження недостовірної інформації про нього принижує його соціальну оцінку в очах оточуючих.
Внаслідок розповсюдження недостовірної інформації позивач зазнав душевних страждань. Крім того, зменшився його престиж, ділова репутація та необхідні додаткові зусилля для відновлення попереднього стану.
Посилаючись на вказані обставини, просить визнати недостовірною інформацію, що розповсюджена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосовно зґвалтування ОСОБА_1 ОСОБА_3 та зобов`язати відповідачів спростувати цю інформацію у такий самий спосіб, у який вона була поширена; стягнути з відповідачів на користь позивача 100 000 грн 00 коп. у якості відшкодування моральної шкоди; судові витрати покласти на відповідачів.
Конотопський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 17 грудня 2020 року позовні вимоги задовольнив частково.
Визнав недостовірною інформацію, що розповсюджена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стосовно зґвалтування ОСОБА_1 ОСОБА_3 . 
Зобов`язав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спростувати інформацію про зґвалтування ОСОБА_1 ОСОБА_3. у такий же спосіб, у який вона була поширена. 
Стягнув із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в солідарному порядку 50 000 грн моральної шкоди. 
Стягнув із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1   сплачений судовий збір по 1170  грн 90 коп. з кожного.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Яковенко Є.М., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, ухвалення рішення без врахування істотних обставин справи, що були предметом дослідження під час судового розгляду, але не були взяті до уваги судом, неврахування судом висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 646/1266/16-ц; від 27 березня 2019 року у справі № 344/16715/15-ц; від 28 лютого 2020 року у справі № 712/2320/18-ц, неврахування пояснень відповідачки та наданих нею доказів, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Стягнути з позивача судові витрати по справі.
В доводах апеляційної скарги зазначає щодо необхідності застосування положень п. 2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до спірних правовідносин з врахуванням спеціального статусу позивача - депутат Сумської обласної ради, політик, публічна особа. Вказує на те, що межі допустимої критики щодо ОСОБА_1 є значно ширшими, ніж до приватної особи, у спірних правовідносинах він не виступає в якості приватної особи, а наголошує на тому, що він є депутатом Сумської обласної ради.
Вважає, що судом не розмежовано належність поширеної інформації до категорії недостовірної інформації чи оціночних суджень, а позивачем не надано належних та допустимих доказів недостовірності поширеної інформації, оскільки фактично у відеоматеріалі відповідачка повідомила про обставини, які стали підставою для звернення її до правоохоронних органів та зазначені обставини є вираженням суб`єктивної думки ОСОБА_3 і до обвинувального вироку не можуть розцінюватися, як повідомлення про те, що позивач є злочинцем або засуджений, до того ж ОСОБА_3 не є суб`єктом повідомлення про злочин. 
Стосовно стягнення моральної шкоди звертає увагу суду на те, що представником позивача жодним належним та допустимим доказом не підтверджено факт завдання ОСОБА_1 моральної шкоди. Крім того, розмір заявленої моральної шкоди явно виходить за рамки розумності та справедливості. Представник позивача не наводить будь-яких доказів на підтвердження того, з чого виходить такий розмір заподіяної моральної шкоди. Суд залишив поза увагою недоведеність позивачем заподіяння йому моральної шкоди, а також її розміру та стягнув моральну шкоду, яка в 20 разів перевищує прожитковий мінімум в Україні та в 10 разів перевищувала розмір мінімальної заробітної плати станом на день ухвалення оскаржуваного рішення.
Також зазначає, що незважаючи на часткове задоволення позову, судом стягнуто судові витрати в повному обсязі та не стягнуто з позивача витрати на правничу допомогу, яка була надана ОСОБА_3 .
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачки адвоката Яковенка Є.М., який підтримав апеляційну скаргу, представника позивача адвоката Огорілка Ю.М., який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 був депутатом Сумської обласної ради сьомого скликання (а. с. 11).
ОСОБА_3 01 листопада 2019 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на « ОСОБА_3 » (а. с. 96).
01 березня 2020 року на ютуб-каналі «Інша думка», автором якого є відповідач ОСОБА_2 , було викладено відеозапис за № 13 для невизначеного кола осіб під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». У вказаному відеозаписі ОСОБА_2 вказав, що «В приміщенні Конотопської міської ради депутатом ОСОБА_1 була зґвалтована дівчина на ім`я ОСОБА_3 . Плод зґвалтування - дівчинка на ім`я ОСОБА_4 ». ОСОБА_3 в цьому ж відеозаписі вказала, що 10 березня 2016 року ОСОБА_1 застосував до неї фізичну силу та зґвалтував у приміщенні Конотопської міської ради, де на той час вона знаходилась та працювала.
ІНФОРМАЦІЯ_3 на тому ж ютуб-каналі «Інша думка», автором якого є відповідач, з`явився відеозапис за № 20 для невизначеного кола осіб під назвою «Коронавірус. Кому вигідно приховувати справжню причину смерті». В ньому ОСОБА_2 стверджує, що депутат обласної ради ОСОБА_1 - ґвалтівник, висловлюється на його адресу лайкою та демонструє при цьому фото позивача.
Згідно Витягу з ЄРДР вбачається, що 10 червня 2020 року за заявою ОСОБА_3 до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 152 КК України, а саме: 10 червня 2020 року до Конотопського ВП ГУНП в Сумській області надійшла ухвала слідчого судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області Гетьмана В.В. від 05 червня 2020 року, згідно якої суд зобов`язав Конотопський ВП ГУНП в Сумській області внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 від 28 лютого 2020 року про те, що 10 березня 2016 року депутат Сумської обласної ради ОСОБА_1 , перебуваючи у приміщенні Конотопської міської ради за адресою: м. Конотоп, пр. Миру, 8, застосовуючи фізичну силу, зґвалтував ОСОБА_3 , внаслідок чого остання завагітніла та ІНФОРМАЦІЯ_4 народила доньку ОСОБА_4 (а. с. 58).
Також у квітні 2018 року відповідачка зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Конотопський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, в якому, зокрема, ставила питання про визнання ОСОБА_1 батьком дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Конотопський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 13 червня 2019 року у справі № 577/1574/18 в задоволенні позову відмовив (а. с. 88-89). 
Сумський апеляційний суд постановою від 11 березня 2020 року рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 червня 2019 року залишив без змін (а. с. 90-95).
Суд першої інстанції частково задовольняючи позов, виходив з того, що поширена відповідачами інформація є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, за відсутності належних та допустимих доказів достовірності розповсюдженої інформації відносно ОСОБА_1 , будь-то наявність вироку суду, що свідчить про протилежне, тобто її недостовірність, тому порушене право позивача підлягає захисту у визначений законодавцем спосіб шляхом спростування недостовірної інформації особою, яка її поширила. Стосовно стягнення моральної шкоди суд зазначив, що зміст поширеної відповідачами в мережі Інтернет недостовірної інформації щодо позивача, безпідставно звинуваченого у скоєнні насильницького злочину, викликає у читачів негативні враження і формує думку, яка змінює ставлення до особи на негативне, що потребує чималих зусиль для відновлення репутації. Розповсюджена інформація є негативною, такою, що принижує честь, гідність та дискредитує його в очах суспільства, а викладена думка висловлена в брутальній, принизливій, непристойній формі. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди місцевий суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, з огляду на глибину душевних страждань позивача. Та окрім того, визначив стягнення з відповідачів у солідарному порядку, так як аналіз викладеної в мережі Інтернет недостовірної інформації свідчить про спільність дій та намірів, направлених на досягнення негативних для позивача наслідків.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справ, з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на повагу до гідності і честі. 
Згідно із частинами першою - третьою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у приниженні честі та гідності фізичної особи.
Згідно зі статтею 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 270 ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи належить право на повагу до гідності та честі.
Згідно ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. 
Частиною 1 ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України), на недоторканість своєї ділової репутації (ст. 299 ЦК України).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними   судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних,  критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.
Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності.
Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість.
Отже, у відеозаписах, викладених на ютуб-каналі «Інша думка», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стверджують, що позивач у приміщенні Конотопської міської ради зґвалтував останню. Тобто вказані висловлювання відповідачів щодо дій позивача є такими, що можуть бути перевірені на предмет їх правдивості, оскільки дії, про які вони заявляють, підпадають під ознаки кримінально-караного діяння, що у свою чергу виключає віднесення їх слів до оціночних суджень.
Враховуючи системний аналіз норм КПК України та принцип презумпції невинуватості, який закріплений у статті 62 Конституції України, статті 2 КК України, статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статті 11 Загальної декларації прав людини, відсутні правові підстави стверджувати, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому із зазначених вище процесуальних статусів, має відношення до вчинення злочину, який розслідується. Відповідно до положень КПК України здійснюється досудове розслідування злочинів (статті 215, 216, 246, 294 КПК України), а про початок здійснення чи наявність кримінального провадження стосовно конкретної особи можливо стверджувати виключно у випадку наявності підозрюваних у таких провадженнях.
Таким чином, посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного чи обвинуваченого.
Внесення заяви відповідачки до ЄРДР не свідчить про перебування позивача у вказаному статусі. Як пояснив представник відповідачки в судовому засіданні апеляційного суду підозра позивачу у кримінальному провадженні до цього часу не пред`явлена. 
Крім того, оскаржувані твердження зроблені не в рамках кримінального провадження, а поширені в мережі Інтернет, що робить цю інформацію доступною для невизначеного кола осіб.
Відповідний правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 484/27812/19-ц.
Враховуючи викладене, за відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили, щодо позивача, відповідачі у відеозаписах, викладених на ютуб-каналі «Інша думка» поширили щодо ОСОБА_1 інформацію, яка порушує право позивача на повагу до його гідності та честі, а саме, що він зґвалтував ОСОБА_3 .
Отже поширена відповідачами інформація не є оціночним судженням у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги. 
Колегія суддів також не може погодитись з твердженнями відповідачки, що межі допустимої критики у спірних правовідносинах щодо позивача, як депутата Сумської обласної ради, є значно ширшими, ніж до приватної особи та її доводами, що судом не враховані правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 607/4318/16-ц; від 27 березня 2019 року у справі № 344/16715/15-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 646/1266/16-ц, від 28 лютого 2020 року у справі № 712/2320/18-ц.
В даній справі, рішення в якій переглядається, ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин хоча і був публічною особою, яка може зазнавати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він виконує свої функції, проте поширена щодо нього інформація стосується звинувачення у вчиненні злочину, і не пов`язана зі здійсненням його діяльності як публічної особи, а тому правовідносини у цій справі не є подібними правовідносинам у справах, на рішення Верховного Суду в яких посилається відповідачка.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання недостовірною інформації, що розповсюджена відповідачами стосовно зґвалтування ОСОБА_1 . ОСОБА_3. та зобов`язання відповідачів спростувати вказану інформацію.
Стосовно вирішення судом першої інстанції позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Пунктом 2, 4 ч. 2  ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
       Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки внаслідок поширення відповідачами в мережі Інтернет недостовірної інформації, а саме щодо зґвалтування позивачем ОСОБА_3 , він зазнав душевних страждань внаслідок приниження його честі та гідності. Поширена інформація викликає негативне відношення до нього у пересічних громадян, кількість яких, враховуючи спосіб розповсюдження недостовірної інформації, є значною, негативно впливає на його ділову репутацію, та вимагає від нього додаткових зусиль для відновлення його особистого немайнового права на повагу до гідності та честі.
       Крім того інформація у відеозапису № 20 від 08 квітня 2020 року висловлена відповідачем ОСОБА_2 в брутальній формі з використанням лайливих слів, що також є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначено судом з урахуванням всіх обставин справи та вимог закону, з дотриманням вимог розумності, виваженості та справедливості. Підстав для зміни присудженого судом відшкодування моральної шкоди колегія суддів не вбачає.
Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що судом, незважаючи на часткове задоволення позову, було стягнуто всі судові витрати, оскільки місцевий суд витрати по сплаті судового збору стягнув з відповідачів на користь позивача частково, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. 
Питання про відшкодування ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з частковим задоволенням позову, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення судом першої інстанції не вирішувалось, а тому відповідачка має право звернутися до місцевого суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд - 
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3  - адвоката Яковенка Євгена Миколайовича залишити без задоволення. 
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 24 березня 2021 року. 

Головуючий:                                                                Т.А. Левченко 

Судді :                                                                        О.Ю. Кононенко

                                                               С.С. Ткачук