Постанова
Іменем  України
 
10 березня 2021 року
м. Київ
справа № 265/596/20
провадження № 61-8152св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Червинської М. Є.,
суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – приватне акціонерне товариство «Металургійний комбінат «Азовсталь»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2020 року у складі судді Адамової Т. С. та постанову Донецького апеляційного суду від 06 травня 2020 року у складі колегії суддів: Попової С. А., Пономарьової О. М., Ткаченко Т. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина. Короткий зміст позовних вимог 
В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі - ПрАТ «МК «Азовсталь») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з січня 2013 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді помічника машиніста тепловозу. В січні 2015 року він вирішив укласти контракт на проходження військової служби в особливий період, про що повідомив роботодавця, але йому було запропоновано написати заяву про звільнення, що він і зробив. 
Наказом від 30 січня 2015 року № 101  ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін на підставі пункту першого статті 36 КЗпП України.
13 лютого 2015 року він уклав контракт з військовою частиною НОМЕР_1 на проходження військової служби в особливий період строком на три роки, проходив військову службу з 13 лютого по 25 квітня 2015 року у в/ч НОМЕР_2 , з 26 квітня 2015 року по 25 травня 2017 року у в/ч НОМЕР_3 ; впродовж періоду з 26 червня по 30 листопада 2017 року перебував на обліку в центрі зайнятості; а з 31 листопада 2017 року по 14 травня 2018 року і з 24 липня 2018 року до 24 січня 2019 року проходив службу у в/ч НОМЕР_4 і в/ч НОМЕР_5 .
У січні 2020 року, звернувшись по юридичну допомогу, довідався про порушення роботодавцем його звільненням гарантій, передбачених частиною третьою статті 119 КЗпП України, на збереження місця роботи та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом із позовом позивачем надано до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду.
З огляду на вказане,  ОСОБА_1 просив скасувати, як незаконний, наказ про звільнення, поновити його на роботі з 30 січня 2015 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30  січня 2015 року до дати набрання рішенням суду законної сили, стягнути з роботодавця компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 30 січня 2015 року до дати набрання рішенням суду законної сили. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звільнений за угодою сторін відповідно до пункту першого статті 36 КЗпП України на підставі своєї заяви, і ним не доведено повідомлення відповідача при звільненні про його вступ на військову службу.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Донецького апеляційного суду від 06 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2020 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 204 грн скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення. Судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, понесені ПрАТ «МК «Азовсталь» в розмірі 2785,83 грн компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В задоволенні вимог ПрАТ «МК «Азовсталь» про стягнення решти витрат на правничу допомогу адвоката відмовлено. В решті рішення залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки на момент звільнення позивача 30 січня 2015 року контракт на проходження військової служби позивачем ще не був укладений, тобто були відсутні де-факто підстави для звільнення позивача за пунктом третім статті 36 КЗпП України та дотримання гарантій зі збереження посади і середнього заробітку на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У травні 2020 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.  Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 06 травня 2020 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року в справі № 263/13585/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що гарантії щодо збереження місця роботи та середнього заробітку на підприємстві у позивача тривають з моменту звільнення, тобто порушення прав позивача є триваючим, а у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судами не з`ясовано дату вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки позивачу, безпідставно визнано неповажними причини пропуску звернення до суду, не враховано факт проходження військової служби в особливий період. Також судами не враховано, що позивачем проходився медичний огляд, соціально-психологічні вивчення у робочий час, а саме: 05, 08, 10 грудня 2014 року, 23, 26 - 29 січня 2015 року, що підтверджується Маріупольським об`єднаним міським військовим комісаріатом, тому відповідач був обізнаний про підготовку позивача до проходження військової служби. Заява позивача про звільнення відповідно до частини першої статті 36 КЗпП України не має правового значення, оскільки законодавцем встановлено обмеження щодо звільнення працівників, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів
 
У червні 2020 року відповідач подав до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на те, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту України, які проходять військову службу під час особливого періоду» набрав чинності 08 лютого 2015 року, а спірні правовідносини мали місце 30 січня 2015 року, а тому у позивача відсутнє право на гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України. Крім того, на момент звільнення позивача за угодою сторін, відповідач не мав жодної інформації щодо призову позивача на військову службу, чи укладання останнім контракту на проходження військової служби. Також наголошував на пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом.
 
У липні 2020 року ПрАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь»подав до суду заяву про розподіл судових витрат.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу №  265/596/20 з Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
У червні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року справу №  265/596/20 призначено до розгляду.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  ОСОБА_1 з січня 2013 року перебував у трудових відносинах із ПрАТ «МК «Азовсталь», працюючи на посаді помічника машиніста тепловозу. 
Наказом від 30 січня 2015 року № 101 його звільнено за угодою сторін на підставі пункту першого статті 36 КЗпП України.
З 13 лютого 2015 року ОСОБА_1 знаходився на дійсній військовій службі в Збройних Силах України на підставі Указу Президента України №  15/2015 від 14 січня 2015 року, що підтверджено посвідченням і даними його військового квитка.
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, підтверджений посвідченням серії НОМЕР_6 від 15 грудня 2015 року. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач проходив військову службу з 13 лютого по 25 квітня 2015 року у в/ч НОМЕР_2 , з 26 квітня 2015 року по 25  травня 2017 року у в/ч НОМЕР_3 ; впродовж періоду з 26 червня по 30  листопада 2017 року перебував на обліку в центрі зайнятості; а з 31  листопада 2017 року по 14 травня 2018 року і з 24 липня 2018 року до 24 січня 2019 року проходив службу у в/ч НОМЕР_4 і в/ч НОМЕР_5 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період – період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація – комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація – комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції, чинній на час звільнення позивача, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України, та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Судами встановлено, що позивач 13 лютого 2015 року уклав з Міністерством Оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки, тобто до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Як вбачається зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період.
Таким чином, особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, відповідне рішення уповноважена особа держави про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймала.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»(в редакції, яка діяла на час укладання контракту) встановлено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»внесено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня            2015 року № 116-19, що набрав чинності 08 лютого 2015 року.
Відповідно до пункту 10 «Прикінцеві положення» Глави XII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.
Таким чином, за працівником, призваним на строкову військову службу після 08 лютого 2015 року (день набрання чинності Законом України від 15 січня 2015 року № 116-19), зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.
В свою чергу, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач звільнився за власним бажанням до прийняття на військову службу за контрактом у Збройні Сили України, а тому передбачені статті 119 КЗпП України пільги на нього не розповсюджуються.
Проте такий висновок апеляційного суду є помилковим.
Оскільки, як вбачається з установлених судами обставин, позивач звільнився за угодою сторін, у зв`язку з викликом на контрактну службу, після чого одразу уклав з Міністерством Оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки, з чого вбачається, що мотивом, з яких відповідач писав заяву на звільнення, було бажання вступити на військову службу у Збройних Силах України.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 263/13585/18 (провадження №61-10045св19).
Крім того, позивачем проходився медичний огляд, соціально-психологічні вивчення у робочий час, а саме: 05, 08, 10 грудня 2014 року, 23, 26 - 29 січня 2015 року, що підтверджується Маріупольським об`єднаним міським військовим комісаріатом.
Отже, позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України. Таким чином позивач як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.
До такого ж висновку прийшов Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №727/2187/16-ц та від 20 червня 2018 року у справі №323/1252/17, на які у касаційній скарзі посилався заявник.
Апеляційний суд вказаного не врахував та дійшов передчасного висновку, що на позивача не розповсюджуються гарантії зі збереження посади і середнього заробітку на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Також, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд не надав будь-якої оцінки доводам сторін щодо поновлення позивачу строку звернення до суду відповідно до вимог статті 233 КЗпП України, оскільки суд вважав, що дотримання вказаного матеріального строку і доводи в цій частині позивача є вторинними.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
 
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
 
Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. 
 
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.
 
Стаття 233 КЗпП України визначає день, з якого слід обчислювати строк для звернення до суду з позовом про захист права. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, зазначена норма статті конкретизує це правило стосовно до випадку звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 
 
Позивач був звільнений 30 січня 2015 року, до суду з цим позовом звернувся у січні 2020 року.
Таким чином, апеляційний суд не перевірив питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, період такого пропуску, не розглянув клопотання позивача про поновлення строку і не надав будь-якої оцінки його доводам щодо поважності причин такого пропуску відповідно до вимог статті 234 КЗпП України. 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень (частина перша статті 400 ЦПК України).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
За приписами частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
 
За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова апеляційного суду скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Донецького апеляційного суду від 06 травня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	В. С. Жданова	
 	А. Ю. Зайцев	
 	Є. В. Коротенко	
 	В. М. Коротун