ПОСТАНОВА 
Іменем України

26 січня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 388/538/19
провадження № 22-ц/4809/228/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І., 
за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І., 
учасники справи:  
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Альфа - Банк»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Проценко Оксана Миколаївна, на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області (суддя Степанов С. В.) від 21 вересня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
В квітні 2019 року ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Проценко Оксана Миколаївна, звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа - Банк», з позовом та просив суд про таке:
1)визнати порушеним право ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг банку;
2)визнати недійсним договір кредиту № 428/154ФО1 від 19 травня 2008 року та застосувати наслідки визнання договору кредиту недійним, а саме: визнати недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 428/154ФО1/1 від 19 травня 2008 року, припинити обтяження предмета іпотеки - одноповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер 3521910100:05:009:0001, вилучити записи з Державного реєстру іпотек за реєстраційним номером обтяження 7208211 і з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційні номери обтяжень 7208077 та 7208144.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 19 травня 2008 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ним, ОСОБА_1 , укладений договір кредиту № 428/154ФО1 за умовами якого банк зобов`язався надати йому кредит на споживчі цілі у сумі 15000,00 доларів США строком на 240 місяців, а він своєю чергою взяв на себе зобов`язання повернути кредит і сплатити проценти у розмірі 14 % на рік та комісію у розмірі та порядку встановленому в додатку № 1 до договору.
Того ж дня між тими самими сторонами укладено ще один договір № 428/154ФО1/1 про надання відновлювальної кредитної лінії
Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечено іпотекою на підставі укладеного між Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договору іпотеки за яким предметом іпотеки виступає одноповерховий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач зазначив, що під час укладення кредитного договору банк не дотримався вимог законодавства та не виконав свій обов`язок поінформувати споживача про істотні умови кредитування та сукупну вартість кредиту, зокрема, банк приховав від нього інформацію про форми кредитування, реальну процентну ставку, фактичне подорожчання кредиту та ін.
Укладений між ним і банком договір не містить умови його припинення або перегляду. Договір передбачає лише право банку розірвати договір в односторонньому порядку. 
У договорі відсутні умови про відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання його зобов`язань. 
Загалом умови договору не містять умов направлених на захист прав позичальника, як споживача фінансових послуги, яку надає банк. 
На думку позивача, договір укладено з використанням банком нечесної підприємницької практики, а його умови є несправедливими відносно споживача. 
Крім того, позивач вказав, що умови договору передбачають надання кредиту в іноземній валюті, а це, на його думку, суперечить законодавству України, яке визначає єдиним законним платіжним засобом гривню, а не будь-яку іншу валюту. До того ж банк не мав індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2020 року в позові відмовлено повністю.
Суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що укладений кредитний договір не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення його сторін відповідало їх внутрішній волі. Сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, за таких обставин суд вважав позов недоведеним.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Проценко Оксана Миколаївна, оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення, постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим через порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи. Суд першої інстанції не врахував відсутність належних і допустимих доказів надання банком позивачеві повної інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, податковий режим сплати відсотків і про державні субсидії, на які споживач має право, не роз`яснив покладені на споживача валютні ризики, чим фактично ввів позивача в оману. Суд не оцінив належним чином доводи позивача про невідповідність умов договору про надання кредиту в іноземній валюті законодавству України, яке регулює використання валют у Державі. Поза увагою суду лишилося несправедливе покладення банком на споживача усіх валютних ризиків, а також недобросовісність банку та дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. 
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
Представник відповідача - адвокат Луньова А. Г. надала до суду письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Вказала, що позивач з власної ініціативи звернувся за одержанням кредиту до вільно обраного ним банку, де отримав всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, підтвердивши це своїм підписом в кредитному договорі. 
Банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який на момент укладення спірного кредитного договору був генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Вказане підтверджується матеріалами справи.
Зміни валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути підставою для звільнення однієї зі сторін від виконання взятих на себе зобов`язань. 
Звертає увагу на суперечність дій позивача, який уклав договір про надання споживчого кредиту, витратив отримані кошти на власні потреби, а через одинадцять років пред`явив позов про визнання договору кредиту недійсним.
Позиції сторін, висловлені у судовому засіданні
Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Проценко О. М. у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу, надали усні пояснення щодо неї.
Представник відповідача - адвокат Луньова А. Г. заперечила проти доводів і вимог позивача, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Суд першої інстанції встановив такі обставини 
Згідно з банківською ліцензією № 5 від 29 грудня 2001 року, виданою Національним банком України, Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» мав право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та пунктами 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (с. 64).
Відповідно до дозволу № 5-2 від 29 липня 2003 року, виданого Національним банком України, Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» надано право на здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу, а згідно з самим додатком до дозволу № 5-2 від 29 липня 2003 року «Перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» банк мав право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (с. 65 - 66).
13 березня 2008 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до керівника Долинського відділення № 428 Кіровоградської філії Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про отримання кредиту на споживчі цілі у розмірі 70000 грн (с. 17).
12 травня 2008 року АКБ СР «Укрсоцбанк» письмовій формі ознайомив ОСОБА_1 про умови кредитування фізичних осіб на ремонт, добудову, реконструкцію нерухомості або потреби з встановленням іпотеки (с. 70 - 72), а також з попереднім розписом вартості кредиту, значенням реальної процентної ставки та абсолютним значенням подорожчання кредиту (с. 67 - 69).
Того ж дня, 12 травня 2008 року, ОСОБА_1 звернувся із заявою до керівника Долинського відділення № 428 Кіровоградської філії Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про отримання кредиту на споживчі цілі у розмірі 15000,00 доларів США строком на 240 місяців з умовою сплати ним процентів за ставкою 14% на рік та запропонував передати в забезпечення своїх зобов`язань житловий будинок (с. 17).
19 травня 2008 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 428/154ФО1 за умовами якого банк (кредитор за договором) зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США шляхом видачі готівки в гривні з попередньо відкритого позичальнику позичкового рахунку, а позичальник зобов`язався виконувати умови договору, використати кредит на споживчі цілі, своєчасно сплачувати кредит частинами щомісячно до 18 травня 2028 року та проценти у розмірі 14,0 % річних за фактичний час користування ним і комісію ним (с. 18 - 25).
Згідно з додатком № 1 до цього договору сторони погодили комісію за відкриття позичкового рахунку у розмірі 0,99 % (с. 26).
03 листопада 208 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору кредиту від 19 травня 2008 року № 428/154ФО1, яким змінили з 20 жовтня 2008 року процентну ставку за користування кредитом, збільшивши її розмір до 15 % річних (с. 27).
В забезпечення зобов`язань позичальника за кредитним договором від 19 травня 2008 року № 428/154ФО1 між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 і майновим поручителем ОСОБА_2 19 травня 2008 року укладено іпотечний договір за умовами якого останні передали банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: одноповерховий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка знаходиться за тією ж адресою.
Згідно з інформацією з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, одноповерховий будинок та земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 перебуває під забороною на підставі іпотечного договору № 428/154ФО1 від 19 травня 2008 року, тип обмеження - іпотека (с. 35-36).
Крім того, 19 травня 2019 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 укладено договір надання відновлювальної кредитної лінії № 428/154ФО1/1 за умовами якого кредитор зобов`язався надавати позичальнику грошові кошти окремими траншами в межах ліміту в сумі 286 грн з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2028 року та сплатою процентів у розмірі 24 % річних. Згідно з п. 1.1.1 цього договору детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне його подорожчання наведено у додатку № 1 до договору, що є його невід`ємною частиною (с. 28 - 34). 
10 вересня 2019 року загальними зборами акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та єдиним акціонером Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з якого вбачається, що правонаступником всього майна, прав та обов`язків Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» виникає в Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року (с. 115).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У випадках, передбачених законодавством, право сторін визначати умови договору на власний розсуд може бути обмежено. Зокрема, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинною на час укладення між сторонами по справі оспорюваних договорів, було встановлено особливі вимоги щодо умов договору споживчого кредиту та порядку його укладення.
На укладений договір поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути спростована в судовому порядку. 
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати  у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.
Згідно з ч. 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Верховний Суд України у постанові від 08 червня 2016 року по справі № 6-330цс16, проаналізувавши норму ст. 18 Закону  України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, 
по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 
по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 
по-третє, завдають шкоди споживачеві.
Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомитиспоживача у письмовій формі про: 
1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 
2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. 
Порядок реалізації норми ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» регламентовано Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила). 
У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341 цс 15 Верховний Суд України вказав, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що положення п 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Суд першої інстанції встановив і матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 двічі звертався до АКБ СР «Укрсоцбанк» щодо отримання споживчого кредиту: 13 березня 2008 року - щодо отримання кредиту в сумі 70000,00 грн, а 12 травня 2008 року - щодо кредиту в сумі 15000,00 доларів США. 
Суд також встановив, що на виконання ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, банк надав позивачу в письмовій формі інформацію по умови кредитування (види кредитування, варіанти обрання споживачем валюти кредитування (євро, долари США, гривні), порядок застосування обмінного курсу валют, строк, на який кредит може бути одержаний, умови його погашення (ануїтет або згідно з графіком), розмір та тип процентної ставки за користування кредитом, розмір комісії, вид забезпечення, додаткові витрати, які пов`язані з оформленням кредиту, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування, перелік документів для отримання кредиту, орієнтовну сукупну вартість кредиту, значення реальної процентної ставки і абсолютне значення подорожчання кредиту - с. 67 - 72, 78 - 80).
Про те, що ОСОБА_1 отримав цю інформацію та був ознайомлений з нею перед укладенням договору свідчить його підписи на цих документах, які позивач не заперечує.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у справі належних і допустимих доказів надання банком позивачеві такої інформації не витримують критики так, як прямо суперечать доказам у справі.
Зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що відповідач не повідомив його про податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію (ця інформація дійсно позивачу не надавалася), позивач не обґрунтував спричинення цим йому шкоди, а тому, лише через неповідомлення позивача такої інформації умови оспорюваних кредитних договорів не можна вважати в цілому несправедливими. 
Щодо аргументу позивача про несправедливість умов договору кредиту від 19 травня 2008 року № 428/154ФО1 стосовно обов`язку позичальника сплатити на користь банка комісію (п. 1.1 цього договору та додаток № 1 до нього), то сторони визначили, що така комісія сплачується за відкриття банком позичальнику позичкового рахунку і є одноразовим платежем у розмірі 0,99 %. 
Про таку комісію позивач був повідомлений банком до укладення договору. 
Встановлення разової комісії за відкриття клієнту банка рахунку не можна тлумачити, як комісію за вчинення банком дій на свою користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку так, як в результаті відкриття рахунку саме клієнт банку набуває можливості здійснювати розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів. 
При цьому посилання позивача на висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16 є хибним так, як у тій справі Суд встановив, що зазначивши  в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.
Отже, обставини цих справ щодо комісії є різними.
З цієї ж підстави є необґрунтованим посилання позивача на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16 та висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 444/484/15-ц.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги позивача про незаконність умов договору кредиту від 19 травня 2008 року № 428/154ФО1 про валюту кредитування - долари США, та про їх несправедливість через покладення на споживача ризиків знецінення національної валюти. Апеляційний суд виходить з такого.
Згідно з ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.
Відповідно до статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг належать операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.
Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.
Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (стаття 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).
Національним банком України на виконання положень ст. 11 цього Декрету, ст.. 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року № 1429/10028).
Згідно з п. 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію, письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» вважається генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). 
Крім цього, відповідно до порядкового номера 160 списку, який є додатком до листа Національного банку України від 06 лютого 2007 року № 41-216/241-1221 «Про перелік банків, які мають банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій, у тому числі з валютними цінностями» (адреса в мережі Інтернет: https://zakon.rada.gov.ua/), АКБ «Укрсиббанк» входить до списку банків, які отримали банківську ліцензію та письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення валютних операцій.
Суд першої інстанції встановивши, що законодавством визначено право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу (ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України), а також правомірність діяльності АКБ СР «Укрсоцбанк» на підставі відповідних ліцензій по наданню кредитів в іноземній валюті, наявність у нього належних дозвільних документів (ліцензія та дозвіл НБУ), на момент укладення із позивачем спірного договору споживчого кредиту, а також відсутність станом на той час законодавчої заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у банку права надавати споживчий кредит в іноземній валюті.
Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, набрав чинності 16 жовтня 2011 року.
За таких обставин колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність та безпідставність заявлених позовних вимог про визнання укладеного між сторонами договору від 19 травня 2008 року № 428/154ФО1 недійсним із вищевикладених підстав, а також з огляду на те, що сам позивач з умовами кредитування (вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті) погодився.
Також судом обґрунтовано відкинуто доводи позивача, про те, що саме по собі неповідомлення банком про зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання спірного договору про надання споживчого кредиту недійсним, з огляду на те, що позивач, добровільно погодившись на отримання кредиту в іноземній валюті, діяв на власний розсуд та ризик і сам повинен був передбачати у момент укладення договору можливість зміни курсу української гривні до іноземної валюти. 
До того ж надаючи позивачу інформацію про умови кредитування до укладення договору, банк повідомив, що обмін іноземної валюти здійснюється за встановленим курсом банка на день проведення операції при видачі кредиту в іноземній валюті (с. 71).
Враховуючи все викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що волевиявлення позивача, як сторони спірних кредитних договорів, було вільним та відповідало його внутрішній волі. У АКБ СР «Укрсоцбанк» була наявна відповідна ліцензія на укладання договорів в іноземній валюті, факт порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено, що спростовує доводи апеляційної скарги.
Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що  ОСОБА_1 свідомо уклав кредитні договори на зазначених у них умовах, на час їх укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов договорів та надалі тривалий час виконував їх. Таким чином, при підписанні цих договорів позивач, попередньо ознайомившись з умовами кредитування, погодився з усіма умовами цих правочинів і зобов`язався їх виконувати.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Аргументи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє представник - адвокат Проценко Оксана Миколаївна без задоволення, а рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2020 року без змін.
  Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко