ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 597/453/19	Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В. 	
Провадження № 22-ц/817/48/21 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Шевчук Г.М. 
суддів -  Ходоровський М. В., Міщій О. Я., 
з участю секретаря - Іванюта О.М. 
та сторін - представника ОСОБА_1 - адвоката Островської О.Н., представника ОСОБА_2 - адвоата Беспалко І.Р. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №597/453/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 18 вересня 2020 року ухваленого суддею Дудяк С.В., повне рішення суду складено 28.09.2020 року. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Заліщицька державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтв №740 від 19.07.2001 року про право власності ОСОБА_7 на 1/2 частину будинковолодіння та №741 від 19.07.2001 року про право на спадщину за законом на 2/6 частини будинковолодіння, -
ВСТАНОВИВ: 
       Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Заліщицька державна нотаріальна контора про визнання недійсними свідоцтв на нерухоме майно. В обгрунтування вимог зазначали, що спірне будинковолодіння станом на 1991 рік належало до суспільної групи колгоспний двір де головою двору була ОСОБА_8 , а членами ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Оскільки дане будинковолодіння було спільною частковою власністю усіх зареєстрованих у ньому членів колгоспного двору, тому право власності у ньому в рівних частках належало всім членам колгоспного двору.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла і після її смерті відкрилася спадщина на 1/6 частину будинковолодіння. 
В 2019 році вони дізналися , що 19.07.2001 року Заліщицькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 видані свідоцтва про право власності на 1/2 (3/6) частини будинковолодіння, що за адресою АДРЕСА_1 . та свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/6 частини будинковолодіння, що за адресою АДРЕСА_1 . Позивачі покликаються на те, що набуття ОСОБА_7 19.07.2001 року права власності на 5/6 частин будинковолодіння, що за адресою АДРЕСА_1 є незаконним, оскільки спірне будинковолодіння належало в рівних частках по 1/6 кожному з членів колгоспного двору. Вищевказані свідоцтва, які оскаржуються позивачами, порушують їх права як співвласників, про що вони заявляють, видані з порушенням закону та підлягають визнанню недійсними.
Рішенням Заліщицького районного суду районного суду від 18 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу на рішення суду в якій просять скасувати рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 18.09.2020 року у справі №597/453/19 та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі та вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають матеріалам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач позивачі зазначили,що видані 19 липня 2001 року ОСОБА_7 свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на 1/2 (або 3/6) будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , а також, свідоцтво № НОМЕР_2 про право на спадщину за законом на 2/6 будинковолодіння порушують їхні права як власників, оскільки вони, будучи членами цього колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року мають право на 1/6 частку кожному у спірному будинковолодінні. Про порушення своїх прав вони дізнались в 2019 році. Судом при вирішенні справи не взяті до уваги докази які свідчать про те що станом на 1991 рік будинок відносився до суспільної групи колгоспний двір і вони як члени колгоспного двору мають право на частку у майні колгоспного двору.
       Відповідачка ОСОБА_2 в порядку ст.360 ЦПК України подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що вважає апеляційні скарги безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування всіх обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, тобто з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України.Крім того зазначає ,що позивачі пропустили строки звернення до суду оскільки з аналогічним позовом звертолись в 2015 році.
       Інші учасники в судове засідання не з`явились хоч належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. 
       У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу які не з`явились в судове засідання.
       Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
       Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Судом встановлено що у будинковолодінні за адресою АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 року були зареєстровані: ОСОБА_8 ; ОСОБА_7 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_1 ; ОСОБА_4 
ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 від 07.08.2001 року.
       25 серпня 1998 року ОСОБА_8 склала заповіт згідно якого заповіла ОСОБА_6 все своє майно а також житловий будинок який належить їй на праві особистої власності за адресою АДРЕСА_1 .
       Оскільки ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і внаслідок цього відкрилася спадщина, тому до даних правовідносин слід застосувати норми ЦК УРСР (1963 чинних у редакції на час відкриття спадщини). 
Приписами частин ст. 524 ЦК УРСР було передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. 
Право на обов`язкову частку у спадщині, відповідно до діючого на час виникнення спірних правовідносин Цивільного Кодексу Української РСР 1960 року, відповідно до ст.535 вищевказаного кодексу мали неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця, а також непрацездатні дружина, батьки і утриманці померлого, які успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка).
       Спадщину після смерті ОСОБА_8 , яка складалася з 1/2 частини будинковолодіння, що за адресою АДРЕСА_1 прийняли ОСОБА_6 , як спадкоємиця за заповітом та чоловік померлої ОСОБА_7 
       19.07.2001 року Заліщицькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на 1/2 (3/6) частини будинковолодіння, що за адресою АДРЕСА_1 в спільному майні подружжя.
       19.07.2001 року Заліщицькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом( обов`язкова частка) на 2/6 частини будинковолодіння, що за адресою АДРЕСА_1 .
       В свідоцтві зазначено ,що спадкове майно належить спадкодавцю ОСОБА_8 на підставі договору про надання земельної ділянки у безстрокове користування, для будівництва житлового будинку, посвідченого Заліщицькою державною нотаріальною конторою 15.01.1959 року за реєстраційним номером 79 та акту про закінчення будівництва вводу в експлуатацію житлового будинку, затвердженим розпорядженням Заліщицької РДА №220 від 09.07.2001 року, зареєстрованих Заліщицьким РКГБТІ 17.07.2001 року у реєстрову книгу №7 за реєстровим номером 903.
19.10.2001 року ОСОБА_7 зареєстрував шлюб із ОСОБА_9 (т.1 ,а.с. 107)
16 липня 2002 року ОСОБА_7 склав заповіт згідно якого заповів ОСОБА_9 все своє майно .заповіт зареєстровано за №2352 та посвідчено приватним нотаріусом Заліщицького районного нотаріального округу.
        ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_4 від 20.09.2018 року.
       Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщин на належне йому майно зокрема на спірних 5/6 частин будинковолодіння, що за адресою АДРЕСА_1 .
Спадкоємцем майна ОСОБА_7 є відповідачка по справі ОСОБА_2 - дружина спадкодавця.
       Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 53593303 08.10.2018 року зарестрована спадкова справа після смерті спадкодавця ОСОБА_7 .
       Відмовляючи у позові, суд першої інстанції вірно виходив з відсутності правових підстав для задоволення вимог оскільки позивачами не доведено порушення їхніх прав як співвласників майна .
       Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.
Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР 1963 року.
Зокрема, згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Закон Української РСР «Про власність», який набув чинності 15 квітня 1991 року, не містив поняття «колгоспний двір» і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї.
Так, відповідно до статті 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
6 січня 1994 року набрав чинності Закон України від    16 грудня 1993 року № 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключено з ЦК Української РСР статті 120-127, які врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, і статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору.
У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15 зазначено, що «спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. 
Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.
Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.
Предметом спору в даній справі є житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом першої інстанції встановлено ,що спірне будинковолодіння, за адресою АДРЕСА_1 . зареєстровано за ОСОБА_8 . Заліщицьким РКГБТІ 17.07.2001 року реєстраційна книга №7 за реєстровим номером 903. на підставі договору про надання земельної ділянки у безстрокове користування, для будівництва житлового будинку, посвідченого Заліщицькою державною нотаріальною конторою 15.01.1959 року за реєстраційним номером 79 та акту про закінчення будівництва вводу в експлуатацію житлового будинку, затвердженим розпорядженням Заліщицької РДА №220 від 09.07.2001 року,
Пунктом 9 вказаного вище договору забудови передбачено, що право приватної власності у забудівника виникає після введення житлового будинку в експлуатацію. Акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку затверджено розпорядженням Заліщицької РДА 09.07.2001 року за №220.
Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачі посилались на те, що право власності на вказаний житловий будинок у рівних частках мали члени колгоспного двору - голова двору була ОСОБА_8 , а членами ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . В 2019 році вони дізналися, що 19.07.2001 року Заліщицькою державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 видані свідоцтва про право власності на 1/2 (3/6) частини будинковолодіння в спільному майні ,набутому подружжям під час шлюбу, що за адресою АДРЕСА_1 . та свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/6( обов`язкова частка ) частини будинковолодіння, що за адресою АДРЕСА_1 вважають ,що набуття ОСОБА_7 19.07.2001 року права власності на 5/6 частин будинковолодіння, порушують їх права як співвласників спірного будинковолодіння. 
Вирішуючи спір суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку , що позивачами не доведено належність спірного будинку до суспільної групи колгоспний двір і права позивачів не порушено.
При цьому, суд першої інстанції дослідив та дав належну правову оцінку довідкам Товстенської селищної ради Заліщицького району Тернопільської області про те, що спірне будинковолодіння було колгоспним двором, на які посилалась позивачі в обґрунтування позову, згідно яких голова двору була ОСОБА_8 , а членами ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 так як дані довідки складені не на підставі даних погосподарських книг, оскільки такі кники не велись. 
З метою належної оцінки цього доказу суд першої інстанції вірно керувався порядком ведення погосподарського обліку в сільських радах, який визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.
Згідно зі змістом Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). 
У матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_8 була членом колгоспу і таких доказів не вказано та не надано позивачками.
Представлені позивачами копії трудової книжки про те, що ОСОБА_8 працювала в СГТзОВ ''Дружба`в період з 1967 р.по1976 та з 1981 р.по 1988р. тільки підтверджує певний період праці в СГТзОВ ''Дружба'' однак не свідчить про те, що відповідачка була членом колгоспу а тому доводи апеляційної скарги про належність спірного будинковолодіння до суспільної групи колгоспний двір є безпідставними.
Крім того з матеріалів справи вбачається ,що Товстенська селищна рада Заліщицького району Тернопільської області в нотаріальну контору (а.с. 74) надавала протилежну за змістом довідку,що будинок за адресою АДРЕСА_1 належить на праві особистої власносності ОСОБА_8 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Доводи апеляційної скарги , що відповідачка є членом колгоспу, оскільки їй належить земельна частка пай, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки зазначені відомості не свідчать про членство в колгоспі.
Таким чином позивачі не довели, що спірний будинок відносяться до суспільної групи колгоспний двір і їм належить частка в майні колгоспного двору.
Отже, наведені в апеляційної скарги доводи про те, що спірне майно належить до суспільної групи колгоспний двір, висновків суду не спростовують і підлягають відхиленню.
Крім того колегія суддів зазначає , 31.10.2001 року Заліщицькою державною нотаріальною конторою Николяк Надії Петрівні( третя особа на стороні позивачів-мати) видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 на 1/6 частини будинковолодіння, від 1/2 майна подружжя що за адресою АДРЕСА_1 оскільки 2/3 спірного майна як обов`язкова частка у спадщині зареєстровано за ОСОБА_7 .
Однак позивачі не заперечують свідоцтво про право на спадщину за заповітом виданого на ім`я ОСОБА_6 де 1/6 визначена від 1/2 спільного майна подружжя при цьому в позовній заяві зазначають ,що спірне майно є колгоспним двором та ОСОБА_6 є членом колгоспного двору яка має право на 1/ 6 в майні.
Крім того в матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу, посвідчений Заліщицькою державною нотаріальною конторою 31.03.1988 року, зареєстрованого з реєстрі за №771 згідно якого ОСОБА_5 (третя особа на стороні позивачів-батько) купив будинок за адресою АДРЕСА_2 
При цьому позивачі не вказували дане майно як майно колгоспного двору.
Згідно правил встановлених ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивачі не довели, що спірне будинковолодіння відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір та їх майнові права порушені а тому суд першої інстанції підставно відмовив в задоволенні позовних вимог.
Відповідачка у справі просила застосувати до даних правовідносин строки позовної давності оскільки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 11.06.2015 року зверталися до суду з позовною заявою до ОСОБА_7 , третя особа Заліщицька державна нотаріальна контора про визнання недійсними свідоцтв про право власності та про право на спадщину за законом, визнання права власності на майно колгоспного двору справа №597/631/15 ц, однак даний позов за заявою позивачів залишено без розгляду ухвалою суду 22.10.2015 року. 
З оглянутої в суді апеляційної інстанції справи №597/631/15 ц,вбачається ,що 11.06.2015 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 ОСОБА_4 зверталися до суду з позовною заявою до ОСОБА_7 , третя особа Заліщицька державна нотаріальна контора про визнання недійсними свідоцтв про право власності та про право на спадщину за законом, визнання права власності на майно яка підписана сторонами. 24.06.2015 року сторони уклали договір про надання правової допомоги з адвокатом Волинець С.А.який підписаний сторонами та адвакат представляв їні інтереси в судових засіданнях. Ухвалою Заліщицького районного суду від 22.10.2015 року. позов за заявою позивачів яка ними підписано залишено без розгляду.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно із роз`ясненнями викладеними в абз. 3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Таким чином, положеннями Цивільного Кодексу України визначено, що позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.
Оскільки позов не обгрунтований суд першої інстанції вірно відмовив в позовних вимогах за необґрунтованістю.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 . Та ОСОБА_4 слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 18 вересня 2020 року залишити без змін.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року.

Головуючий: Шевчук Г.М.

Судді: Міщій О. Я. 

Ходоровський М.В.