Справа № 127/188/20
Провадження № 22-ц/801/157/2021
Категорія: 66
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року	Справа № 127/188/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу №127/188/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пономаренка Д.Ю. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2020 року, повний текст якого складено 05 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Воробйова В. В.,

встановив:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позов мотивовано тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрована, проте не проживає понад рік її дочка ОСОБА_2 , яка витрат на утримання квартир не несе, але й в добровільному порядку з реєстрації не знімається, чим порушує права позивача.
21.06.2019 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позивача та її чоловіка було позбавлено батьківських прав відносно відповідача.
З огляду на те, що відповідач не являється членом сім`ї позивача, тривалий час не проживає в спірній квартирі, не веде нарівні із позивачем спільне господарство та не несе тягар утримання житла, що порушує право власності позивача, тому ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом та просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . Також просила понесені нею судові витрати залишити за нею.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Пономаренко Д.Ю. подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог позивача.
В апеляційній скарзі представник позивача – адвокат Пономаренко Д.Ю., зазначив, що розглядаючи справу, суд першої інстанції не правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню внаслідок чого ухвалив не обґрунтоване рішення по суті спору, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права..
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що сторони не проживають однією сім`єю і позивач не пов`язаний з відповідачкою спільним побутом, відтак право відповідачки на користування житловим будинком власником якого є позивач, підлягає припиненню на його вимогу на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Пономаренко Д.Ю. апеляційну скаргу підтримав, надав пояснення аналогічні доводам викладених в апеляційній скарзі.
Представники відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради – Крот В.Б. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.
Суд, апеляційної інстанції переглянув справу за наявними в ній доказами та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.
Так, по справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку №645 від 25.08.2005 року, судом встановлено, що квартира  АДРЕСА_1  належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 6).
Згідно із свідоцтвом про народження відповідача, батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є позивач ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 7).
Як вбачається з довідки ОСББ «Зодчих 40» №539 від 05.07.2019 року, в спірній квартирі зареєстровані: позивач, відповідач, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 8).
З матеріалів справи вбачається, що позивач має тимчасову посвідку на постійне проживання в Білорусії, видану 12.09.2006 року (а.с. 4-5). Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що позивач разом із своїм чоловіком у вказаній квартирі не проживають тривалий час, оскільки перебувають за кордоном.
Відповідно до акту (про тимчасову відсутність) від 01.07.2019 року, складеного комісією в складі голови правління ОСББ «Зодчих 40» ОСОБА_8 , за адресою:  АДРЕСА_2 , зареєстрована ОСОБА_2 , 2004 року народження, проте не проживає за вказаною вище адресою (а.с. 9). Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що в акті не вказано дати з якої зазначена особа не проживає в ній.
Також в матеріалах справи міститься довідка ОСББ «Зодчих 40» №566 від 17.07.2019 року про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з 10.12.2018 року по теперішній час.
Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.06.2019 року у справі №127/4929/19, яке набрало законної сили 23.07.2019 року, позов ОСОБА_2 задоволено повністю та позбавлено ОСОБА_6 та ОСОБА_1 батьківських прав відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11-18).
В рішенні суду вказано, що ОСОБА_9 виявила бажання жити з бабусею через гострі конфлікти в родині. Скаржиться на прояви психологічного і фізичного насилля в сім`ї: психологічного у формі залякування, погроз, образ переважно від матері; фізичного у формі поштовхів, ляпасів, побиття ременем та ін. від батьків.
Положенням ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду.
Також з пояснень наданих в судовому засіданні судом першої інстанції правильно встановлено, що наразі в спірній квартирі позивач з чоловіком не проживають, так як перебувають за кордоном, квартира закрита, ключів відповідачу вони не надали. ОСОБА_2 декілька разів приходила до спірної квартири, де колись мешкала, проте можливості потрапити в середину у неї немає.
З Витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2205 від 05.09.2019 року неповнолітній ОСОБА_2 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Мати дитини ОСОБА_5 та батько дитини ОСОБА_6 позбавлені батьківських прав по відношенню до дитини. Дитина тимчасово влаштована у сім`ю громадянки ОСОБА_3 (а.с. 44).
Також, з Витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №2206 від 05.09.2019 року ОСОБА_3 призначено пілувальником неповнолітньої дитини, позбавленої батьківського піклування, ОСОБА_2 , а також належного дитині житла та майна (а.с. 55).
Згідно висновку № 31-00-011-60393 від 16.10.2020 року, служба у справах дітей Вінницької міської ради вважає за недоцільне визнання  ОСОБА_2 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 132). Суд першої інстанції прийняв до уваги вказаний висновок, оскільки він є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право користуватися, розпоряджатися та володіти своїм майном.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). 
Наведене вище також узгоджується із правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, з якої також вбачається, що на ці правовідносини не поширюються норми ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України.
За змістом ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що на час розгляду вказаної справи відповідач досягла 15-річного віку, тобто є неповнолітньою особою.
Проте, ст. 47 ЦПК України визначено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.
Аналогічні положення містяться у статті 59 ЦПК України.
Частиною 6 ст. 167 СК України визначено, що дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, зберігає право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала, і може у будь-який час повернутися до нього.
Тобто, позбавлення батьків (одного з них) батьківських прав призводить до припинення всіх особистих немайнових відносин між ними і дитиною. Проте дитина зберігає всі свої майнові права, засновані на факті спорідненості з батьками, позбавленими батьківських прав, і іншими родичами. За дитиною зберігається право власності на будь-які види майна, включаючи житлове приміщення. За дітьми, позбавленими батьківського піклування, зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними тощо до влаштування у відповідні заклади, під опіку чи піклування, до сімей громадян. Дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, може у будь-який час повернутися до житлового приміщення, в якому вона проживала. На відміну від батьків, позбавлених батьківських прав, дитина не втрачає право на отримання спадку згідно із законом після смерті батьків або їхніх родичів (ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства»).
Крім того, ст. 17 вказаного Закону передбачено, що суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Інші майнові права дитини та порядок їх захисту встановлюються законами України.
Також ч.ч. 1-3 ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» визначено, що за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім`ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.
Отже, законодавством України визначено порядок збереження майна дитини до досягнення нею повноліття, а органи місцевого самоврядування виступають гарантом збереженням зазначеного майна.
Зі змісту ст. 64 ЖК Української РСР вбачається, що до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
За змістом ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку, зокрема, влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях.
Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 248 СК України, дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має, зокрема, право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. 
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_9  з 21.07.2017 року по теперішній день є зареєстрованою за спірною адресою, проте не проживає в ньому з поважних причин, оскільки позивач чинить їй в цьому перешкоди, ключ від помешкання не надає, речі батьки дитині не повернули. Служба у справах дітей Вінницької міської ради не надала згоду на визнання відповідачем такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. 
Тому, суд першої інстанції оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню.
Рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 367, 368, 375, 381 – 384 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пономаренка Дениса Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 18 лютого 2021 року.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

В.В. Сопрун