Номер провадження: 22-ц/813/5951/21 
Номер справи місцевого суду: 522/3652/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кічмаренко С. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.02.2021 року                                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,                
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи: 
позивач- ОСОБА_1 ,
відповідач-Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 жовтня 2019 року у складі судді Кічмаренко С.М.,
в с т а н о в и в:
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» та змінивши й уточнивши позовні вимоги, просила визнати валютою кредитування національну валюту-гривню на підставі умов п.7.2 кредитного договору для придбання бувшого у користуванні автомобіля, визнати несправедливими та недійсними умови кредитного договору, посилаючись на те, що 26.12.2007 між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та нею укладено кредитний договір на придбання бувшого у користуванні автомобіля Mersedes-bens, модель VITO, рік випуску 2000 на прохання її сина ОСОБА_2 , який і займався оформленням договору та процедурою купівлі автомобіля. В подальшому він же проводив погашення кредиту, платіжні квитанції після смерті сина не збереглися. З 16.04.2010, банк, безпідставно, змінивши її розрахунковий рахунок по заробітній платі без попередження став списувати кошти в погашення кредиту. Безконтрольно списуючи кошти в погашення суми кредиту, банк на неодноразові звернення не надавав інформацію про рух коштів, суми списання в погашення поточної заборгованості, про валюту розрахування, посилаючись на банківську таємницю, передбачену ст.60 ЗУ «Про банківську діяльність». У своїх відповідях банк стверджував, що позичальник отримала кредит у розмірі 146 131,29 доларів США, в інших відповідях- 17 619,18 доларів США та відповідно-13 067, 17 доларів США. В позовній заяві, поданій до Малиновського районного суду м.Одеси ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки від 02.07.2013 (справа №521/10596/13-ц) банк зазначив, що позичальник отримала кредит у розмірі 13 067, 17 доларів. За умовами ж п. 7.1. договору банк зобов`язався надати позивачу кредитні кошти на строк з 26.12.2007 по 25.12.2012, включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 17 619,18 доларів США. У додатку №1 до кредитного договору (загальна вартість кредиту) сума кредиту зазначена у розмірі 13 067,17 доларів США, а початковий внесок 25 755,00 доларів США. При цьому, банком не визначена загальна вартість кредиту в графі «Разом витрати». У заяві ОСОБА_1 на видачу готівки №1 від 26.12.2007 сума кредиту визначена у розмірі 11 910,87 доларів США, що еквівалентно 60 149, 89 грн. Однак, в п.7.2 кредитного договору, вказано, що при кредитуванні бувших у користуванні автомобілів для придбання автомобілів кредит надається готівкою через касу банку в сумі 60 095,00 грн. За звітом про експертну оцінку транспортного засобу від 07.12.2007 та сертифікату, виданого ОСОБА_1 на придбання автомобіля вартістю 85 850,00 грн. за умови внесення першого внеску не менше 25 755,00 грн. (іноземна валюта кредиту в звіті про експертну оцінку та сертифікаті не зазначена) до придбання позичальником автомобіль перебував в експлуатації 7 років, тобто мало місце кредитування договору купівлі-продажу бувшого у користуванні автомобіля, з огляду на що і у відповідності до умов п.7.2. кредитного договору мало місце кредитування у національній валюті. Крім того, позивач вважає, що у кредитному договорі наявні суперечності, що свідчить про порушення банком Закону України «Про захист прав споживача», у даному випадку, при придбанні бувшого у користуванні автомобіля та підтверджено висновками економічної експертизи. У зв`язку з чим просила визнати несправедливими та недійсними умови кредитного договору від 26.12.2007 визначені у п.п.3.7,3.10,4.3,6.2,7.1,7.5,2.2.1,2.2.9.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2019 року позов задоволено. Визнано валютою кредитування національну валюту- гривню на підставі умов п.7.2 кредитного договору №ОDILAЕ000013914 від 26.12.2007, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 для придбання бувшого у користуванні автомобіля. Визнано несправедливим та недійсними умови кредитного договору №ОDILAЕ000013914 від 26.12.2007, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», визначені в п.п.3.7., 3.10., 4.3., 6.2., 7.1., 7.5., 2.2.1., 2.2.9. з підстав порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» з моменту укладення кредитного договору 26.12.2007.
Не погодившись з рішенням суду, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в суді першої інстанції представником банку заявлялося клопотання про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, проте оскаржуване рішення не містить вирішення цього питання. Позивачем пропущений строк позовної давності, так як договір було укладено 26.12.2007, а з даним позовом позивач звернувся до суду лише в 2016 році, тобто зі спливом 3 років. Позивач звернулася до банку та самостійно обрала валюту кредитування та відповідно в подальшому виконувала зобов`язання в дол. США та до 2016 року умови договору не оспорювала. Обираючи кредит у доларах США, позивач усвідомлювала, що сплата вартості автомобіля, який нею придбавався за кредитні кошти, буде відбуватися у гривні, а отже для цього необхідна операція конвертації валюти. За умовами п. 7.1 договору банк зобов`язався надати позивачу кредит строком з 26.12.2007 по 25.12.2012, включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 17619,18 дол. США, з яких 11 910,87 дол. США на купівлю автомобіля. Висновок суду першої інстанції про те, що кредит виданий у гривні спростовується, зокрема, випискою по рахунку, заявою позивача, видатковим ордером. Матеріали справи доводять, що видача кредитних коштів за кредитним договором відбувалася саме у дол. США. Позивач особистим підписом у анкеті-заяві за програмою «Авто в кредит за 30 хвилин» зазначила, що вона ознайомилася і погодилася з умовами кредитування, які були надані їй у письмовій формі, тим самим погодилася з усіма його умовами, а тому вимоги позивача про визнання несправедливими та недійсними умови кредитного договору визначені в п.п. 3.7, 3.10,4.3, 6.2, 7.1, 7.5,2.2.1, 2.2.9. є безпідставними.
Сторони в судове засідання 22.12.2020 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без участі сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Повний текст судового рішення підписаний 01.02.2021.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Матеріали справи свідчать, що 10.12.2007 ОСОБА_1 отримала від «Приватбанк» сертифікат щодо обов`язкових умов надання банком кредиту.
26.12.2007 ОСОБА_1 заповнила та підписала анкету-заявку на оформлення кредиту, в якій просила «Приватбанк» надати їй кредит та відкрити картковий рахунок на суму кредиту в розмірі 17 619,18 дол. США для купівлі автомобіля.
26.12.2007 між «Приватбанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту на придбання колишнього у користуванні автомобіля Mersedes-bens, модель VITO, рік випуску 2000.
Сторони погодили, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором визначені у розділі 7 договору (п. 1.1 договору).
За умовами п. 2.2.1 договору позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, зазначені в п. 7.1 договору.
Згідно з п. 2.2.9 позичальник зобов`язується на підставі наданих банком підтверджуючих документів відшкодувати витрати/збитки банку, які виникли у зв`язку із наданням бюро кредитних історій інформації про позичальника (банк повідомляє позичальника про назву та адресу бюро, до якого передаватиме інформацію про позичальника), а також сплатою послуг, які надані в майбутньому з метою реалізації прав банку за даним договором, а також за договорами застави, поруки і т.п., укладеними з метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором. До послуг, вказаних у цьому пункті, відносяться: доставка застави на місце зберігання; зберігання застави; послуги пов`язані з реалізацією застави; представництво інтересів банку в суді й перед третіми особами й т. ін. Позичальник зобов`язується відшкодувати банку в повному обсязі витрати на надання правової допомоги юридичних осіб, адвокатів, інших осіб (при залученні їх для представництва інтересів банку, пов`язаних з розглядом суперечок за даним договором у судах всіх інстанцій, у т.ч. апеляційної й касаційної, а також на підприємствах, організаціях всіх форм власності, в органах державної влади й управління- у строк, зазначений у письмовій вимогі банку.
Відповідно до п. 3.7 договору при непогашенні кредиту в строки визначені п.п. 2.3.3 і 7.1 цього договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченої сумі кредиту нараховується пеня відповідно до п. 4.1 цих умов з дати виникнення простроченої заборгованості.
Пунктом 3.10 договору визначено, що при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом відсотки, зазначені у п. 7.5 від суми кредиту, що погашається достроково. Строк внесення позичальником суми процентів -до останньої дати наступного періоду сплати. У випадку повного погашення заборгованості за кредитом надані проценти сплачується позичальником одночасно з останнім платежем по кредиту в порядку згідно п. 3.2 даного договору.
При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн.+5% від суми позову (п. 4.3договору).
Згідно з п. 6.2 договору при невиконанні позичальником умов, передбачених п. 2.2.11, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченим позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. 
Пунктом 7.1 сторони узгодили, що банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 26.12.2007 по 25.12.2012 включно у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 17 619 18 дол. США на наступні цілі: 11 910,87 дол. США на купівлю автомобіля (споживчі цілі, а також у розмірі 675 дол. США для сплати на реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2 на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ, договором особистого страхування на строк до 25.12.2008 у сумі 911,31 дол. США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 238,24 дол. США та у розмірі 4 552,04 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 договору.
В абз. 2 п. 7.1 договору зазначено, що щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 310,06 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.
Пунктом 7.2 договору передбачено, що для виконання даного договору банк відкриває позичальнику рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам. При кредитуванні б/в автомобіля для придбання автомобіля кредит надається готівкою через касу банку в сумі 60 095,0 грн. Позичальник доручає без додаткового узгодження перерахувати кошти комісію банку в сумі 238,24 дол. США на рахунок в Приватбанку, 4592,98 грн. на сплату страхових платежів на поточний рахунок страхової компанії, а також сплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна в розмірі, вказаному в п. 7.1 даного договору на рахунок ДП «Інформаційний центр». Позичальник доручає банку провадити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів на рахунку, що відповідає платіжній картці, емітованої Приватбанком. Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком у випадку пред`явлення позичальником документа, що підтверджує сплату заборгованості іншим способом. Кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту сплаті відсотків винагороди в зазначені договором строки.
Відповідно до додатку №1 до кредитного договору, підписаного сторонами, сума кредиту зазначена у розмірі 13 067,17 дол. США.
Як вбачається з виписки по рахунку від 26.12.2007 на рахунок ОСОБА_1 банком зараховано 11 910,87 дол. США, з призначенням платежу "ВИДАЧА КРЕДИТУ, відповідно кредитного договору". 
26.12.2007 ОСОБА_1 було підписано заяву на видачу готівки №1 для зарахування суми кредиту, яка становить 11 910,87 дол. США, з рахунку банку на рахунок позичальника еквівалент якої у національній валюті складав 60 149,89 грн.
Отже, кредитні кошти, які було зараховано на рахунок позичальника в дол. США за заявою позичальника конвертовано у національну валюту та в послідуючому на підставі заяви ОСОБА_1 про продаж іноземної валюти від 26.12.2007 останній банком продано 12 828,93 дол. США.
В подальшому ОСОБА_1 з 2007 по 2012 роки здійснювала платежі в рахунок кредитної заборгованості та відсоткам у дол. США. 
Вказані вище обставини свідчать про те, що позивач виявила намір на отримання кредитних коштів у дол. США у зв`язку з чим оформила анкету-заяву та уклала кредитний договір, який чітко містить умови та значиться, що кредит отримується в доларах США, підписавши його тим самим прийняла всі його умови, не заперечувала проти надання кредиту у валюті для придбання транспортного засобу бувшого у використанні та певний час виконувала договір шляхом сплати коштів на рахунок банку у дол. США.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем було отримано кредит у національній валюті є безпідставним, так як спростовується вищенаведеним.
Та обставина, що за звітом про експертну оцінку транспортного засобу від 07.12.2007 та сертифікату на придбання автомобіля вартість автомобіля зазначена у національній валюті та автомобіль перебував в експлуатації до його придбання 7 років не доводить факт видачі кредиту у національній валюті, оскільки умовами кредитного договору сторонами погоджено, що сума кредиту надається у дол. США. Кошти в іноземній валюті було перераховано на відповідний рахунок позичальника та за її заявами конвертовано у національну валюту для зарахування позичальником коштів відповідні рахунки за умовами кредитного договору.
Висновок суду про те, що видача фізичній особі кредиту з каси банку в іноземній валюті мала здійснюватися на підставі заяви про видачу готівки з поточного рахунку позичкового рахунку, відкритого позичальнику на договірних засадах, у даному випадку з рахунку № НОМЕР_1 , а не з рахунку № НОМЕР_2 , який є особовим рахунком банку є помилковим з огляду на те, що відповідно до Постанови НБУ від 17.06.2004 №280 "Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України" рахунок № НОМЕР_2 , відкритий банком для надання кредиту, відноситься до Класу 2. "Операції з клієнтами" - "Довгострокові кредити на поточні потреби, що надані фізичним особам". Тобто, саме з рахунків НОМЕР_3 здійснюється видача кредитних коштів. Рахунок № НОМЕР_1 відноситься до Класу "Кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку". 
Отже, рахунок № НОМЕР_1 було відкрито банком на умовах п.7.2 кредитного договору для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, а тому не може бути рахунком з якого видаються кредитні кошті.
Щодо вимоги про визнання несправедливим та недійсними умови кредитного договору визначені в п.п.3.7., 3.10., 4.3., 6.2., 7.1., 7.5., 2.2.1., 2.2.9. апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про; встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
За змістом наведених статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Даними про скупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-1341цс15.
Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач в силу положення частини першої статті 81 ЦПК України року зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
Встановлено, що позивачем не надано, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів".
Із змісту оспорюваного кредитного договору встановлено, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на час укладення кредитного договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконувала його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, в утому числі щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову не звернув уваги на те, що сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Не врахував, що позивач при укладенні кредитного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мала можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, позивач таких дій не вчинила. Натомість позивач підписала договір, отримала кредитні кошти та вносила грошові кошти на погашення боргу, тобто договір виконувався сторонами.
У порушення вимог статті 81 ЦПК України належних та допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України позивач не надав.
Отже, встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладенні оспорюваного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.
Висновки суду першої інстанцій про те, що банк ввів позивача в оману відобразивши неправильно фактичні дані і відомості щодо значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які відрізняються від реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлено між сторонами та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які погоджені між сторонами в умовах договору, що було встановлено висновком експерта, є безпідставними, оскільки невідповідність щомісячних внесків базовим умовам договору та Стандартам надання споживчих кредитів не є підставою для визнання недійсними умов кредитного договору, а є підставою для здійснення перерахунку кредитної заборгованості.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі N 524/5152/15-ц (провадження N 61-8862сво18) зробив висновок, що: "надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору N PLRPGK0000000002 від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", частиною четвертою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України "Про захист прав споживачів" (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України "Про споживче кредитування" N 1734-VIII від 15 листопада 2016 року".
З огляду на вищевикладене, судом першої інстанції неправильно застосовані вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Позовна давність застосовується у випадках коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з огляду та мотиви та підстави, викладені вище.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2019 року скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання валютою кредитування національну валюту гривню та визнання несправедливими та недійсними умов кредитного договору - відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст підписаний 01.02.2021.

Головуючий: 

            Судді: