22-ц/804/345/21 
                                                                                265/1495/20 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ                                                   
     „ 19 "  січня 2021 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 265/1495/20
Номер провадження 22-ц/804/345/21                 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Лісового О.О., Пономарьової О.М.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи:  
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
третя особа - Маріупольська міська рада
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2020 року головуючого судді  Копилової Л.В. зі складанням повного тексту судового рішення 27 листопада 2020 року по цивільній справі про усунення перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих елементів благоустрою,-
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Маріупольська міська рада, про усунення перешкоди в користування землею шляхом знесення самочинно збудованих елементів благоустрою.
Позов мотивовано тим, що він є власником житлового будинку  АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0519 га., кадастровий номер 1412336900:01:024:0453. Відповідачі є власниками сусідніх земельних ділянок та житлових будинків НОМЕР_1 , НОМЕР_2 . Земельна ділянка, яка розташована між їхніми будинками є землею загального користування. Однак, відповідачі без його згоди встановили металеву огорожу на вказаній земельній ділянці загального користування, яка є комунальною власністю, чим позбавили його можливості використовувати під`їзд автомобілем до свого гаражу по вказаній земельній ділянці, що спричинило виникнення між ними земельного спору. На його звернення усунути створені перешкоди відповідачі відмовляються.Просив зобов`язати відповідачів, які є власниками земельних ділянок  НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 , усунути перешкоди в користуванні заїздом землею загального користування  до приватизованих земельних ділянок НОМЕР_1 , НОМЕР_3, НОМЕР_4 , НОМЕР_2 шляхом знесення самочинно збудованих елементів благоустрою та стягнути з відповідачів судові витрати.Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 червня 2020 року задоволено клопотання представника позивача та замінено неналежних відповідачів у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на належних - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1   задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3   усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування заїздом до приватизованої земельної ділянки  АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованого елементу благоустрою - металевої огорожі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3   просить скасувати рішення  суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неповне з*ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи та порушення норм процесуального права. 
Зокрема зазначає, що судом в рішенні зазначено, що відповідачі чинять ОСОБА_1 перешкоди в користуванні саме земельною ділянкою, а не спорудою, яка встановлена на цій земельній ділянці. В технічній документації  та правовстановлюючих документах на будинок  АДРЕСА_1 , така споруда як гараж відсутня. У зв`язку з чим є незрозумілим, в який саме гараж позивача позбавлено можливості в`їхати з території загального користування, оскільки згідно з характеристики житлового будинку, яка міститься в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 12 вересня 2017 року  такої споруди , як гараж не зазначено. У разі якщо позивач самовільно збудував гараж, то його право не порушено та позов про усунення перешкод щодо заїзду в неіснуючий гараж задоволенню не підлягає. Оскільки, металева огорожа встановлена на земельній ділянці загального користування та є комунальною власністю, ОСОБА_1 не має права звертатися до суду з вимогою про знесення самочинно збудованих елементів, оскільки таке право має Маріупольська міська рада. Доказів порушення прав позивача, як власника володіти та розпоряджатися своїм майном суду не надано. Та обставина, що позивачеві потрібно здійснити в`їзд та заїзд в його гараж, який відсутній в плані, та який розташований на земельній ділянці, що належить йому на праві приватної власності, само по собі не свідчить про порушення його прав. В судовому засіданні свідки підтвердили факт існування хвіртки з боку тупикового заїзду, яка забезпечує позивачу прохід на його земельну ділянку, що вбачається і з фото, які долучені до матеріалів справи. Тому, перешкод в проїзді саме на земельну ділянку, власником якої є позивач не існує. 
Відзив на апеляційну скаргу  не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду  першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 підтримав  доводи  скарги. У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
У судове  засідання апеляційного суду  ОСОБА_2 та представник Маріупольської міської ради не з*явилися,належним чином були повідомлені  про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання  30 грудня 2020 року та 04 січня 2021 року  телефонограм, зареєстрованих  в журналі телефонограм № 3.9-13 за №№1592,14  та судових  повісток, про що свідчать рекомендовані  повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.174,176,177-178,181-182). Електронною поштою від ОСОБА_2 отримано заяву про підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 (а.с.180).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що  апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення ,з наступних підстав.
           Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.         Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
          Таким вимогам закону судове рішення відповідає.
           Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку  АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0519 га., кадастровий номер 1412336900:01:024:0453, яка надана йому для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.6-11).
З висновку експертного дослідження будівельно - технічної експертизи № 84 від 11 грудня 2019 року, складеного за запитом позивача ОСОБА_1 вбачається, що земельна ділянка, розташована між будинками НОМЕР_1,НОМЕР_3,НОМЕР_4 та АДРЕСА_2 є проїздом, землею загального користування,оскільки забезпечує заїзд до приватизованих земельних ділянок вказаних домоволодінь . Пристрій воріт, що перекривають та  обмежують рух по проїзду (транспортної комунікації, що забезпечує під`їзди до приватизованих земельних ділянок НОМЕР_1,НОМЕР_3,НОМЕР_4 та НОМЕР_2 , розташованих в глибині кварталу) , є незаконним. ОСОБА_1 має право користування вказаним проїздом між будинками  НОМЕР_1, НОМЕР_3,НОМЕР_4 та АДРЕСА_2 (а.с.12-18).
З акту виїзного обстеження, складеного 06 березня 2020 року працівниками департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради  вбачається, що громадяни ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самовільно зайняли та використовують земельну ділянку по АДРЕСА_1 , під розміщення огорожі, що є порушенням вимог ст.ст.211,212 ЗК України (а.с.50-51).
На звернення ОСОБА_1 12 березня 2020 року, представниками Маріупольської міської ради надано відповідь, з якої вбачається, що проїзд, який використовується ним та його сусідами є ділянкою загального користування. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказана земельна ділянка самовільно зайнята та використовується під розміщення огорожі (а.с.52).
12 березня 2020 року представниками Маріупольської міської ради на адресу відповідачів по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 направлено лист про необхідність звільнення самовільно зайнятої ними земельної ділянки та копію акту обстеження земельної ділянки, з роз`ясненням можливості звернення до суду у випадку не усунення виявленого порушення добровільно (а.с.53).
Факт того, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , яка слугує як заїзд до житлових будинків №№НОМЕР_2,НОМЕР_5,НОМЕР_3 та АДРЕСА_1 , розміщена металева огорожа підтверджується також наданими відповідачем ОСОБА_3 суду фотокартками (а.с.73 - 92).
Дослідивши письмові докази ,допитавши свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , судом встановлено, що ОСОБА_1 , будучи власником земельної ділянки АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0519 га., кадастровий номер 1412336900:01:024:0453, маючи право користування землею загального користування Маріупольської міської ради - тупіковим заїздом між будинками НОМЕР_1,НОМЕР_3,НОМЕР_4 та НОМЕР_2 на цій же вулиці, тобто будучи її землекористувачем, обмежений у доступі до неї металевою огорожею, встановленою відповідачами по справі, що спричинило виникнення земельного спору між сторонами. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порушуються права позивача ОСОБА_9 , як користувача земельної ділянки загального призначення, яка перебуває у власності Маріупольської міської ради, а саме - проїздом між будинками  НОМЕР_1 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 та АДРЕСА_2 , внаслідок розташування ними як суміжними землекористувачами на вказаній земельній ділянці металевої огорожі (воріт) та створені як землекористувачу перешкоди у користуванні нею. Суд  першої інстанції зазначив ,що позивач просив  усунути перешкоди в користуванні заїздом землею загального користування до приватизованих земельних ділянок НОМЕР_1,НОМЕР_3,НОМЕР_4,НОМЕР_2, однак, так як він є власником тільки однієї земельної ділянки  АДРЕСА_1 , а власники земельних ділянок НОМЕР_1,НОМЕР_3,НОМЕР_2 таких вимог не заявляли, тому його вимоги суд задовольнив  саме в цій частині та зобов`язав  відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 усунути позивачу перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування заїздом  до приватизованої земельної ділянки  АДРЕСА_1 (власником якої є позивач), шляхом знесення самочинно збудованого елементу благоустрою - металевої огорожі.
          Апеляційний суд  погоджується із наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та доказам, наявним у справі та поданим сторонами до суду першої інстанції, дано належну правову оцінку.
          Протилежного,  відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачами   доведено не було,ані в суді першої інстанції,ані в апеляційному суді .     
На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити про таке.
Згідно вимог ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду.
Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Частинами 2, 3 ст.152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом  відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Крім цього, за загальними правилами добросусідства, закріпленими законодавцем у ст.103 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
У відповідності до ст.13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до об`єктів благоустрою населених пунктів належать, зокрема, території загального користування.
Згідно вимог ст.17 вказаного Закону громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право, зокрема, користуватися об`єктами благоустрою населених пунктів. Громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані, зокрема, не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів.
З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2020 року, позивач ОСОБА_1 , який є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0519 га., кадастровий номер 1412336900:01:024:0453 звернувся до міської ради з проханням вжити заходів щодо звільнення земельної ділянки загального користування. За результатами розгляду такого звернення працівниками департаменту по роботі з активами міської ради було складено акт виїзного обстеження від 06 березня 2020 року, яким встановлено, що громадянами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самовільно зайнято земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом розміщення огорожі, що є порушенням вимог ст.ст.211,212 ЗК України. В подальшому вказаних громадян було повідомлено про необхідність звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та направлено копію акту обстеження, однак вони добровільно не припинили самовільне зайняття земельної ділянки. Відповідно до вимог ст.83 ЗК України, земельна ділянка АДРЕСА_1 , на якій розташована металева огорожа, перебуває у власності територіальної громади міста Маріуполя (комунальній власності), від імені якої права власника здійснює Маріупольська міська рада, якою рішення про передачу у власність або надання у користування жодному з відповідачів для вказаних цілей, не приймалося. Таким чином, розміщення відповідачами металевої огорожі є самовільним зайняттям земельної ділянки загального користування, яка перебуває у комунальній власності, у результаті чого порушено право позивача на користування заїздом до належної йому земельної ділянки площею 0,0519 га., кадастровий номер 1412336900:01:024:0453. 
Маріупольська міська рада залучена до участі у справі в якості третьої особи та доводи апелянта про те,що позивач взагалі не має права звертатися з вимогами про захист свого права власності не є слушними, оскільки діями відповідачів створені перешкоди у користуванні власністю, усунення яких він має право вимагати . 
Досліджуючи матеріали справи  встановлено ,що судом першої інстанції , саме в межах  визначених позивачем позовних вимог та відповідно - предмета доказування й підстав позову, розглянуто даний спір.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
            За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
           Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).
          Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
         Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.
        Судом  першої інстанції надано обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.                       
         Розглядаючи справу, суд першої інстанції  повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку наданим  сторонами доказам  в їх сукупності, правильно встановивши обставини справи, правильно визначив природу спірних правовідносин і дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову , про що ухвалив відповідне рішення. 
          Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
         Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
         Наведені в апеляційній скарзі доводи за своєю суттю є ідентичними тому, що були викладені стороною відповідача  в суді першої інстанції, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.       
           Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
         Тому, апеляційна скарга підлягає відхиленню як необґрунтована, а рішення суду підлягає залишенню без змін , як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені  відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд -
                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 листопада 2020 року - залишити без змін.

            Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
            Повний текст постанови складений 22 січня 2021   року . 

Судді: