Ухвала
Іменем України
26 березня 2021 року
м. Київ
справа № 202/4823/19
провадження № 51-1265 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника цивільного відповідача КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради (далі – КП) ОСОБА_4 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від  14  грудня  2020  року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02   березня  2021 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком  Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2020 року   ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України ( далі – КК України) та призначено їй покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортним засобом на два роки. Стягнуто з КП на користь ОСОБА_6 моральну  шкоду в розмірі 200000 грн. Стягнуто з КП на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 15, 050 грн. та моральну  шкоду в розмірі 200000 грн. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних  витрат. 
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 02 березня 2021 року апеляційні скарги представника цивільного відповідача ОСОБА_4 та захисника  ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2020 року – без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника цивільного відповідача  ОСОБА_4 ,  в якій  він порушує питання про скасування зазначених судових рішень у частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_7 та  ОСОБА_6 і просить призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Посилається, що судами першої та апеляційної інстанції не надано належної оцінки відсутності у матеріалах кримінального провадження доказів, якими позивачі обґрунтовують розмір завданої їм моральної шкоди, зокрема щодо їх  звернення до лікувальних установ, у зв`язку з погіршенням психічного та фізичного стану. Зазначає, що судами не було взято до уваги матеріальний стан цивільного відповідача. Посилається на те, що   ОСОБА_9 особисто не сплачувала кошти  за придбання та встановлення пам`ятника загиблій. Вказує, що  судом першої інстанції не було витребувано оригінал товарного чеку щодо придбання та встановлення пам`ятника загиблій та не надано йому оцінку в порядку ст. 94 Кримінально-процесуального кодексу України (далі – КПК України). Посилається на те, що в матеріалах кримінального провадження  відсутні будь-які документи щодо придбання та встановлення зазначеного пам`ятника та цивільним позивачем завищена його гранична вартість, тому вважає, що судом першої інстанції було безпідставно стягнуто матеріальну шкоду на її користь. Зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано ст. 1166 Цивільного Кодексу України (далі – ЦК України), оскільки вважає, що з боку КП не завдано жодної майнової шкоди цивільним позивачам.  
Також, вважає, що апеляційним судом було порушено  вимоги ст. 404 КПК України та не надано відповідей на всі доводи його апеляційної скарги.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2  ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо визнання винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації її дій в касаційному порядку не оспорюються.
Доводи касаційної скарги представника цивільного відповідача ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд під час апеляційного розгляду дав належну оцінку. 
Водночас, оцінюючи доводи касаційної скарги представника цивільного відповідача  щодо неправильного вирішення судами цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів дійшла наступного висновку.
За змістом ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Так, згідно приписів ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПКУкраїни. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Так, ухвалюючи рішення в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції звернув увагу на  обставини загибелі матері потерпілих, значимість цієї  події для них, а  також врахував причину їх моральних страждань та дійшов до переконання, що розмір стягнутої з КП   моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості. З цими висновками обґрунтовано погодився і апеляційний суд.
Разом з тим, апеляційний суд погоджуючись також з висновками суду першої інстанції щодо задоволення цивільного позову в частині відшкодування потерпілій ОСОБА_9 матеріальної шкоди, зазначив, що потерпілою надано суду документальне підтвердження понесених нею майнових витрат на придбання та встановлення пам`ятника загиблій. Проте, представником цивільного відповідача будь-яких клопотань про необхідність витребування у потерпілої оригіналу товарного чеку щодо вказаних витрат не заявлялося. Водночас, посилання представника цивільного відповідача ОСОБА_4  на те,  що позивачем ОСОБА_9 була завищена гранична вартість  стандартних пам`ятників у певній місцевості судом апеляційної  інстанції визнані неспроможними, оскільки ОСОБА_4 не було надано щодо цього жодних пояснень.
Не залишились  поза увагою судів доводи представника цивільного відповідача про необґрунтованість стягнення з КП моральної шкоди. 
За загальним правилом, встановленим ч.  2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Як вбачається з рішення суду першої та апеляційної інстанції, КП є власником джерела підвищеної небезпеки – трамваю, керуючи яким, внаслідок ДТП,  обвинувачена ОСОБА_5  спричинила тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілої ОСОБА_10 . При цьому судами було зазначено, що обвинувачена знаходилася в трудових відносинах з КП та, саме  під час виконання своїх трудових обов`язків, заподіяла вказану шкоду потерпілій. Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку, що, відповідно до ст. 1187 ЦК України, саме цивільний відповідач КП несе відповідальність за заподіяну шкоду як володар джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Таким чином, норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода представника цивільного відповідача із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.
Решта доводів касаційної скарги представника цивільного відповідача ОСОБА_4  висновків суду апеляційної інстанції не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог  ст. 433 КПК України  не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга представника цивільного відповідача не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, авідтак й необхідності скасування судових  рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги представника цивільного відповідача ОСОБА_4  наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника цивільного відповідача ОСОБА_4 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2020  року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Судді:

ОСОБА_1                                                   ОСОБА_2                                             ОСОБА_3