ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/12/21 Справа № 202/34155/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до Публічного акціонерного товариства “Акцент-Банк”, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, –

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк” (далі – ПАТ КБ “ПриватБанк”, банк) звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства “Акцент-Банк” (далі – ПАТ “А-Банк”), ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору, укладеного 23.07.2010 року між банком та ОСОБА_1 , останній отримав кредит в розмірі 961 065,00 грн. на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном повернення 23.07.2012 року.

Виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки, укладеним 20.10.2010 року з ПАТ “А-Банк”.

Позичальник ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, допустив утворення заборгованості, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ПАТ “А-Банк”, ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ “ПриватБанк” заборгованість за кредитним договором від 23.07.2010 року в розмірі 10 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ “ПриватБанк” заборгованість за кредитним договором від 23.07.2010 року в розмірі 1 110 084,26 грн., що складається із: 961 065,00 грн. – заборгованості за кредитом; 49 019,26 грн. – заборгованості за процентами за користуванням кредиту; 100 000,00 грн. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правовідносини сторін випливають з кредитного договору. Позичальник допустив утворення заборгованості, тому є підстави для її стягнення в судовому порядку, у тому числі і з поручителя, як солідарного боржника.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 07.12.2015 року в частині солідарного стягнення з ПАТ “А-Банк” та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ “ПриватБанк” заборгованості за кредитним договором в розмірі 10 000,00 грн. та стягнення з ПАТ “А-Банк” на користь ПАТ КБ “ПриватБанк” судового збору в розмірі 243,60 грн. скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ПАТ “А-Банк” про стягнення кредитної заборгованості скасовано. Провадження у цій частині вимог закрито.

Судові рішення апеляційного суду мотивовані тим, що суд першої інстанції, надав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував положення статей 526, 610, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 , оскільки останній порушив умови кредитного договору, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Апеляційний суд не погодився з висновком місцевого суду щодо солідарного стягнення з ПАТ “А-Банк” та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ “ПриватБанк” заборгованості за кредитним договором в розмірі 10 000,00 грн., оскільки позовні вимоги банку стосовно стягнення суми з ПАТ “А-Банк” за договором поруки, витікають з відносин, які виникли на підставі договору, укладеного між юридичними особами, такі вимоги не можуть бути розглянутими в порядку цивільного судочинства, а підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.

Постановою Верховного Суду від 26.06.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Наполягає на тому, що кредитний договір від 23.07.2010 року ним не підписувався, кошти не отримувалися. Крім того, він ніколи не уповноважував ОСОБА_2 на представлення захисту його прав та відстоювання законних інтересів у судах всіх інстанцій при розгляді цієї справи.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 23.07.2010 року між ПАТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким, останній отримав кредит в розмірі 961 065,00 грн., з кінцевим терміном повернення 23.07.2012 року.

Зобов`язання за кредитним договором забезпечено порукою згідно договору поруки, укладеного 20.10.2010 року з ПАТ “А-Банк”.

Пред`являючи позов, ПАТ КБ “ПриватБанк” посилалось на неналежне виконання позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 11.05.2011 року склала 2 464 599,69 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник допустив утворення заборгованості, тому є підстави для її стягнення в судовому порядку, у тому числі і з поручителя, як солідарного боржника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що кредитний договір та інші документи, що є невід`ємною його частиною, зокрема, документи на отримання грошових коштів, ним не підписувалися, відповідно грошові кошти ним не отримувалися, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

В апеляційній скарзі та в заяві від 27.01.2020 року, поданій при новому розгляді справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 просив суд призначити судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у кредитному договорі № Д055Г/С від 23.07.2010 року тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?; чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у документах на видачу кредитних коштів згідно кредитного договору № Д055Г/С від 23.07.2010 року тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?

Свої вимоги відповідач мотивував тим, що існує великий сумнів щодо достовірності поданої позивачем копії кредитного договору № Д055Г/С від 23.07.2010 року, підпису на ній та її відповідність оригіналу, у зв`язку з чим для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи і винесення законного рішення, необхідно встановити обставини, що мають значення для справи, а саме чи підписував ОСОБА_1 кредитний договір № Д055Г/С від 23.07.2010 року, а також інші документи, що є невід`ємною частиною кредитного договору.

Для вирішення питання щодо призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28.01.2020 року було витребувано у АТ КБ “ПриватБанк” оригінал кредитного договору № Д055Г/С від 23.07.2010 року, укладеного між ПАТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 та усі наявні матеріали кредитної справи за зазначеним договором, що є невід`ємною частиною кредитного договору № Д055Г/С від 23.07.2010 року, у тому числі письмові докази отримання кредитних грошових коштів  ОСОБА_1 згідно кредитного договору № Д055Г/С від 23.07.2010 року в розмірі 961 065,00 грн.

На виконання вимог ухвали апеляційного суду АТ КБ “ПриватБанк” було надано: оригінал кредитного договору № Д055Г/С від 23.07.2010 року, укладений між ПАТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 , який містить підписи сторін; оригінал анкети-заяви  ОСОБА_1 , в якій він просить видати кредит в розмірі 961 065,00 грн.; оригінал договору застави автотранспорту № Д055Г/С від 23.07.2010 року, укладений між ПАТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 , який містить підписи сторін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 09.07.2020 року ОСОБА_1 та його представник підтримали раніше подане клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи.

В подальшому по справі неодноразово оголошувалася перерва, зокрема, для надання додаткових доказів, необхідних для вирішення питання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, а також в судовому засіданні 18.02.2021 року представника відповідача було зобов`язано забезпечити особисту явку ОСОБА_1 в судове засідання для відібрання у нього зразків почерку та підпису, необхідних судовому експерту для надання висновку судової почеркознавчої експертизи.

Проте, в судовому засіданні 04.03.2021 року ОСОБА_1 подав заяву про відмову від підтримання клопотання щодо призначення судової почеркознавчої експертизи (т.2 а.с.32).

Вирішуючи позовні вимоги банку, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Судом апеляційної інстанції установлено, що в обґрунтування своїх позовних вимог ПАТ КБ “ПриватБанк” було надано, зокрема: кредитний договір № Д055Г/С від 23.07.2010 року, оригінал якого міститься в матеріалах справи та який містить підпис ОСОБА_1 (т.1 а.с.225-228); оригінал анкети-заяви ОСОБА_1 , в якій він просить видати кредит в розмірі 961 065,00 грн. (т.1 а.с.238).

Пред`являючи позов, ПАТ КБ “ПриватБанк” посилалось на неналежне виконання позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 11.05.2011 року становить 2 464 599,69 грн. та складається із: заборгованості за кредитом – 961 065,00 грн.; заборгованості про процентам за користування кредитом – 49 019,26 грн.; заборгованості по пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 1 336 915,44 грн.; а також штрафи: штраф (фіксована частина) – 250,00 грн.; штраф (процентна складова) – 117 349,99 грн. (т.1 а.с.10).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позичальник допустив утворення заборгованості, тому є підстави для її стягнення в судовому порядку, у тому числі і з поручителя, як солідарного боржника.

Відмовляючи позивачу у стягненні з відповідача штрафів, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором є недопустимим.

При цьому, місцевим судом правильно встановлено, що розмір пені, який визначений банком значно перевищує розмір збитків банку, а тому правомірно застосовано норму частини третьої статті 551 ЦК України та зменшено розмір пені до 100 000,00 грн.

Щодо стосується позовних вимог до ПАТ “А-Банк”, колегія суддів виходить з наступного.

Виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки, укладеним 20.10.2010 року з ПАТ “А-Банк”.

Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основним з яких є зазначений у частині першій цієї статті, а саме – у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу.

Тому, з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором боржника за основним зобов`язанням і поручителя кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

Позовні вимоги у цій справі є однорідними та нерозривно пов`язаними з обов`язком належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Тому ефективний судовий захист прав та інтересів позивача буде можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи одним судом.

Саме з цього виходила Велика Палата Верховного Суду відступаючи від правового висновку щодо застосування вищезазначених норм процесуального права у подібних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 13.03.2018 року у справі № 415/2542/15-ц (провадження № 14-40цс18), від 21.03.2018 року у справі № 2-1390/11 (провадження № 14-41цс18), від 17.04.2018 року у справі № 545/1014/15-ц (провадження № 14-54цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Натомість відповідачем не було спростовано наданий розрахунок ні в суді першої, ні апеляційної інстанції. Клопотання про призначення відповідної судової економічної експертизи не заявлялось.

Колегією суддів установлено, що на теперішній час відповідач не погашає заборгованість за кредитним договором, що є порушенням умов договору.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко