Справа №591/7199/20 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Клімашевська І. В.	
Номер провадження 33/816/155/21 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , за участю секретаря судового засідання Сітало Я. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/7199/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 08.02.2021, якою  
ОСОБА_2 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючий по АДРЕСА_1 
визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, 

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 ,
захисника - адвоката Лопаткіна  О.В., 

В С Т А Н О В И В:

У поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити з підстав, передбачених ст. 247 КУпАП, оскільки справа була розглянута у його відсутність, чим було порушено його право на захист. Заперечує свою вину у скоєному правопорушенні, йому відмовили в проходженні огляду на стан сп`яніння в медичному закладі після незгоди з результатами огляду на місці зупинки т/з, а також, що 01.07.2020 набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих  категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018  (в редакції від 20.12.2019), яким скасовано адміністративну відповідальність за керування т/з особами в стані сп`яніння.
Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 08.02.2021 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і накладено стягнення у виді штрафу в сумі 10200 грн із позбавленням права керування т/з строком 1 рік. Стягнуто на користь держави 454 грн судового збору.
Відповідно до постанови, ОСОБА_3 13.11.2020 о 22:34 в м. Суми по пр. М. Лушпи, 50 керував т/з Volkswaqen Jetta, д. н. з. НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився на місці зупинки т/з за допомогою газоаналізатора Drager Alcotest 6820 в присутності двох свідків, проба позитивна 1,87 проміле, чим порушив вимоги п. 2.9 (а) ПДР.
Вислухавши доводи ОСОБА_3 і його захисника Лопаткіна О.В., які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати постанову судді та закрити провадження у справі, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 036290 від 13.11.2020, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшов висновку, що ОСОБА_3 керував  т/з в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9 а ПДР, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано і об`єктивно підтверджується доказами у справі, зокрема:
- показаннями в суді першої інстанції свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які кожен окремо підтвердили, що в їх присутності на місці зупинки за допомогою газоаналізатора  Drager водій ОСОБА_3 пройшов огляд, результат 1,87 проміле (а. с. 4, 5);
- актом огляду на стан сп`яніння з використанням технічних засобів, згідно якого результат огляду ОСОБА_3 за допомогою газоаналізатора Drager Alcotest 6820 – 1,87 проміле. Огляд проводився в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . При  цьому ОСОБА_3 погодився з результатами огляду, про що свідчить його підпис ( а. с. 3);
- роздруківкою приладу, відповідно до якого результат тестування становив 1,87 ‰ (а. с. 2);
- відеозаписами з нагрудних камер поліцейських, з яких убачається як екіпажем патрульної поліції зупинений т/з Volkswaqen Jetta, д. н. з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , в ході спілкування з яким виникла підозра, що останній перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Працівником поліції запропоновано ОСОБА_3 пройти огляд на місці зупинки т/з  на стан алкогольного  сп`яніння, на що він погодився та в присутності двох свідків пройшов такий огляд за допомогою газоаналізатора Drager, який показав 1,87 проміле. При цьому, ОСОБА_3 не висловлював будь-яких заперечень щодо результатів цього огляду ( а.с.8 ).
Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на предмет їх достовірності і допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що ці свідки, будучи повідомленим в установленому законом порядку про час і місце розгляду справи, не спростували перед судом у будь-який спосіб викладені ними у їх письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду. Письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_3 до відповідальності, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винуватою, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності.
Доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи у відсутність ОСОБА_3 і порушення права на захист, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи.
Зокрема, 13.11.2020 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 був ознайомлений з місцем розгляду справи в Зарічному районному суді м. Суми – 30.11.2020 о 09:00. За клопотанням ОСОБА_3 від 30.11.2020 через необхідність отримати правову допомогу розгляд справи відкладено на 10.12.2020. Проте, 10.12.2020 надійшло клопотання від захисника Лопаткіна О. В., який бажав ознайомитися з матеріалами справи, розгляд якої відкладений на 29.12.2020. В подальшому справа також тривалий час не знаходила свого вирішення, оскільки 29.12.2020., 13.01.2021 та 01.02.2021 за клопотанням захисника Лопаткіна О. В. відкладалась. 08.02.2021 суддя суду першої інстанції розглянув справу у відсутність ОСОБА_3 , але за участі  адвоката Лопаткіна О. В., який представляв інтереси останнього.
Апеляційний суд погоджується із суддею суду першої інстанції про можливість розгляду справи у відсутність ОСОБА_3 , що допускається положеннями ст. 268 КУпАП, ураховуючи при цьому усталену судову практику ЄСПЛ щодо оцінки поведінки особи та її вплив на тривалість розгляду справи, згідно якої право на доступ до суду, закріплене у § 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р, «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати § 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). «Роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними» (п. 28 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04; рішення від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України») і «запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у процесі є завданням саме державних органів» (п. 24 рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», заява № 26976/06). «Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02; рішення від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France), заява № 30979/96).
У іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання». 
Необхідно наголосити, що необґрунтоване зволікання з боку суду у розгляді справи могло призвести до негативних наслідків у виді закриття провадження у справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП через закінчення строку накладення стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП, оскільки тримісячний строк спливав 13.02.2021, що є неприпустимим, оскільки зводиться нанівець легітимна мета провадження у справі (охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством тощо – ст. 1 КУпАП) та унеможливлення існування розумної пропорційності між використаними судом засобами та поставленою метою.
Що стосується доводів апеляційної скарги про скасування акта, який встановлював відповідальність за керування т/з у стані алкогольного сп`яніння, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 2617-VІІІ від 22.11.2018, тобто з 01.07.2020, відповідальність, зокрема за керування т/з у стані алкогольного сп`яніння, виключено з ст. 130 КУпАП і закріплено у ст. 286-1 КК.
Разом з тим, ЗУ в «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 17.06.2020 № 720-IX, який набрав чинності 03.07.2020, внесені зміни до ЗУ за № 2617-VIIІ, а саме, у п. 1 Розділу І виключено підпункт 4, який запровадивши нову редакцію ст. 130 КУпАП, виключав адміністративну відповідальність за керування т/з у стані алкогольного сп`яніння – відтак адміністративна відповідальність за ці дії відновлена з 03.07.2020.
Аналогічну правову позицію у межах своїх повноважень висловив і Комітет Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності у листі на адресу Верховного Суду № 04-27/12-2020/241031 від 15.12.2020.
Також не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не погодився з результатами технічного засобу, за допомогою якого він пройшов огляд на стан сп`яніння на місці зупинки т/з, а також твердження останнього про відмову працівниками поліції провести його огляд на стан сп`яніння у закладі охорони здоров`я, після його незгоди з результатом Драгера, оскільки вони суперечать наявним у справі доказам, що викладені вище.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні у відношенні ОСОБА_3 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього.
Суддя суду першої інстанції не вийшов за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення (ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 08.02.2021 відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю постанову – без задоволення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя Сумського апеляційного суду	Рунов В. Ю.