ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 січня 2021 року           справа №415/6596/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

 Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів:  Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на рішення  Лисичанського міського суду Луганської області від 10 грудня 2020 р.  у справі  № 415/6596/20 (головуючий І інстанції суддя Калмикова Ю.О.)   за позовом    ОСОБА_1   до   Інспектора взводу № 1 роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у Луганській області капрала поліції Волковицького Олександра Юрійовича    про  скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,
                                             ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) 27.10.2020 року звернувся до  Лисичанського міського суду Луганської області     з  позовною заявою  до   Інспектора взводу № 1 роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у Луганській області капрала поліції Волковицького Олександра Юрійовича    (далі - відповідач), в якій просив  визнати протиправною та скасувати постанову серії  ДП18 № 516464 від 16.10.2020 року про адміністративне правопорушення та притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП (а.с. 1-3).
Рішенням  Лисичанського міського суду Луганської області від 10 грудня 2020 р.    у справі  № 415/6596/20    в задоволенні адміністративного позову відмовлено (а.с. 24-25).
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу,  в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нову постанову, якою  задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування доводів вказує на те, що ним були здійснені дії, направлені на додержання вимог п. 16.8 ПДР під час руху транспортного засобу, яким він керував та проїзд перехрестя, а саме під час проїзду перехрестя вулиць Сосюри та 9 Травня. 
Посилається на рішення Верховного Суду, а саме: згідно п. 8.11 ПДР України водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому п. 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху, оскільки при екстреному гальмуванні водій не міг зупинитися згідно вимог ПДР України.
За таких обставин вважає, що не порушував ПДР.
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 311 КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, переглянувши диск з відеозаписом, встановив наступне.
За змістом постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення  безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 № 516464 від 16.10.2020 року, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Honda Civic, державний номер НОМЕР_1 , 0810.2020 року о 16 год. 47 хв. в м. Лисичанську на перехресті вул. Сосюри та вул. 9 Травня, проїхав перехрестя на заборонений жовтий сигнал світлофора, а саме: поєднання червоного і жовтого сигналу, чим порушив п. 8.7.3 ПДР України – порушення проїзду на заборонений червоний і жовтий сигнал, що забороняє рух, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП.
Спірним у даній справі є правомірність винесення   інспектором взводу № 1 роти № 1 батальйону Управління патрульної поліції у Луганській області капралом поліції Волковицьким О.Ю.  постанови серії   ДП18 № 516464 від 16.10.2020 року, якою   позивача  притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу  у розмірі 425 грн. за порушення   вимог п.  8.7.3 “г”   Правил дорожнього руху України.
Суд апеляційної інстанції  погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.
За вимогами п. 8.7.3 “г” Правил дорожнього руху України,  жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів.
Червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух (п. 8.7.3 “е”).
Частиною 2 ст. 122 КУпАП передбачено, що  порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
За  правилами  ст. 7 КУпАП  ніхто  не  може  бути   підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
За унормуванням ст. 222 КУпАП  органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів),  частини перша, друга, третя і п`ята статті 122, статті 124-1 - 126.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
За  правилами ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.
Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення (ч. 5 ст. 258 КУпАП).
За змістом ч. 2 ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Статтею 276 КУпАП передбачено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
Унормуванням  ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Статтею 252 КУпАП занотовано, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм  внутрішнім  переконанням,  що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Частиною 5 статті 14 Закону України “Про дорожній рух” учасники дорожнього руху зобов`язані: знати  і  неухильно  дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
П. 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів  України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила), передбачено, що учасники дорожнього   руху    зобов`язані  знати  й  неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Згідно п. 8.10 ПДР у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 5.62, якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.
У відповідності до  п. 8.11 ПДР водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 ПДР, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.
З відеозапису  вбачається, що автомобіль позивача рухався на заборонний «жовтий» сигнал світлофора і що позивач проігнорував миготливий «зелений» сигнал світлофора продовживши  рух.  
Доводи апелянта стосовно того, що він не міг би зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому п. 8.10 ПДР України, не вдаючись до екстреного гальмування, оскільки   почав перетинати  перехрестя на зелений сигнал світлофора коли знаходився фактично на самому переході засвітився жовтий сигнал світлофора, є безпідставними.
На відеозаписі відбито, що автомобіль рухався по прямому проспекту, світлофор було видно заздалегідь, ані попереду автомобіля позивача, ані позаду нього автомобілів не було, тобто необхідності прискорювати швидкість на пішохідному перехресті у позивача не було, позаду позивача автомобілів на короткій дистанції не було, ніякої небезпеки позивач взагалі нікому не створював.  Позивач міг і мав час  для зупинки свого транспортного засобу відповідно до ПДР України, але не зробив цього. 
З огляду на зазначене недоречним є  посилання апелянта на рішення Верховного Суду.
Позивач, під`їжджаючи до світлофору, повинен був бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, при увімкнені зеленого миготливого сигналу, який передує жовтому, врахувати технічний стан транспортного засобу та розрахувати можливість зупинки у місці, визначеному п.8.10 ПДР при увімкнені жовтого сигналу світлофора. Однак, позивач вищезазначених вимог ПДР не виконав, та доказів про неможливість зупинитися у визначеному ПДР місці при проїзді перехрестя під час розгляду справи про адміністративне правопорушення в суді першої та апеляційної інстанцій   до суду не надав, отже зазначені відомості є неналежними обґрунтуваннями позовної заяви та апеляційної скарги  та в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП.
Щодо доводів позивача стосовно того, що робота світлофору не відповідає вимогам ДСТУ «Національний стандарт України ДСТУ 4092-2002 «Світлофори дорожні. Загальні технічні вимоги, правила застосування та вимоги безпеки», то ніяких доказів зазначеного не надано.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
За приписами статті 31 Закону № 580-VIII поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:
1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;
2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до частини другої та третьої статті 283 КУпАП, постанова у справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності містить інформацію про фіксацію правопорушення, що вказано в п. 7 постанови.
Суд апеляційної інстанції вважає відеозаписи належним доказом (в розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України) скоєння позивачем правопорушення, відтак, спірна постанова є такою, що не підлягає скасуванню з огляду на доведеність вини позивача у порушенні правил ПДР.
Статтею 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність,  яка  посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП).
Суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення охоплює вину, мотив і мету поведінки правопорушника. Адміністративне правопорушення може бути вчинене як умисно, так і з необережності.
Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, якщо особа, котра його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, якщо особа, котра його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була і могла їх передбачити
Отже, тільки за наявності складу адміністративного правопорушення особа, яка його вчинила, може бути притягнута до адміністративної відповідальності.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про  відмову у задоволенні позовних вимог.
За вимогами ст. 284 КУпАП у справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених ст. 24-1 цього кодексу; 3) про закриття справи. Постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених ст. 247 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 73 КАС України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС України).
Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. І відповідачем доведено, що постанова серія ДП18 № 516464 від 16.10.2020   прийнята у відповідності до вимог законодавства.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції   було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.
На підставі наведеного, керуючись статями 205, 271, 272, 286, 308, 311,  313,  315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

                                                 ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу      ОСОБА_1  на рішення  Лисичанського міського суду Луганської області від 10 грудня 2020 р.   - залишити без задоволення.
Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 10 грудня 2020 р.  у справі  № 415/6596/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                    Г.М. Міронова

Судді                                                                                          І.В.Геращенко 

                                                                                                  Е.Г. Казначеєв