Ухвала
Іменем України    
    
01 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 161/18007/19
провадження № 61-17268ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) на постанову Волинського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я., у справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про виселення, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2019 року Луцький прикордонний загін (в/ч 9971) Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся з позовом до ОСОБА_1 про виселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 з 21 листопада 1995 року зареєстрована та проживає у кімнаті Б-3 гуртожитку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і належить Державній прикордонній службі України, призначений для проживання військовослужбовців Луцького прикордонного загону та членів їх сімей. ОСОБА_1 з 01 липня 1996 року по 07 липня 1998 року працювала прибиральницею гуртожитку і була звільнена з роботи за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП. 05 березня 2001 року з нею був укладений договір № 4 найму житла у гуртожитку, згідно умов якого наймодавець в/ч НОМЕР_1 надала у найм наймачу ОСОБА_1 спірне жиле приміщення – кімнату Б-3 у гуртожитку, загальною площею 13,88 кв. м, строком на рік з автоматичним його продовженням на наступний рік за згодою сторін. 08 серпня 2019 року на адресу ОСОБА_1 начальником Луцького прикордонного загону надсилалось письмове повідомлення про необхідність виселення з гуртожитку згідно статті 132 ЖК УРСР, як особи, яка не перебуває у трудових відносинах з установою. 
 
Позивач просив 
виселити ОСОБА_1 із кімнати Б-3 гуртожитку Луцького прикордонного загону, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
відшкодувати понесені судові витрати.
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2020 року позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) задоволено. 
 
Виселено ОСОБА_1 з кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.
 
 Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідач ОСОБА_1 отримала спірну кімнату у гуртожитку, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, після чого, пропрацювавши прибиральницею у гуртожитку менше десяти років, звільнилась з роботи за власним бажанням, то вона в силу вимог статті 132 ЖК УРСР, як про це просив позивач, підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задоволено.
 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 про виселення відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що виселення особи із займаного жилого приміщення можливе лише у чіткій відповідності з вимогами законодавства та при наявності підстав ним передбачених і в судовому порядку. ОСОБА_1 вселилась у спірне жиле приміщення зі згоди позивача не будучи його працівником і прописана у ньому на підставі обміну. Після чого відповідач була працевлаштована прибиральницею гуртожитку. Крім того, після звільнення з роботи вона тривалий час і надалі залишалась проживати у гуртожитку, а у 2001 році позивач уклав з нею договір найму житла в гуртожитку, у якому передбачав порядок та підстави виселення наймача із переданого в найм жилого приміщення. Оскаржене рішення першої інстанції порушує право відповідача на житло гарантоване Конституцією України та статтею 9 ЖК УРСР і захищене нормами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втрутитися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб. Отже, виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним та чи відповідає легітимній меті. Навіть якщо законне право на заняття жилого приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Апеляційний суд зробив висновок про те, що виселення відповідача ОСОБА_1 не відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що відповідач іншого житла для проживання не має, користується ним цілком правомірно і тривалий час, а тому її виселення є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.
 
Луцький прикордонний загін (військова частина № НОМЕР_1 ) 19 листопада 2020 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2021 року продовжено Луцькому прикордонному загону строк на усунення недоліків касаційної скарги.
 
Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 09 грудня 2020 року ці недоліки було усунуто, зокрема, надано уточнену касаційну скаргу, у якій Луцький прикордонний загін просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Підставою, на якій подається касаційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина № НОМЕР_1 ) зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, згідно якої відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина № НОМЕР_1 ) зазначає, що указаний висновок необхідно застосувати і у цій справі, оскільки відповідач станом на день подання позовної заяви про її виселення, права власності на займане житлове приміщення не має та у відповідності до Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498 та ЖК УРСР не може отримати (в частині саме займаного службового жилого приміщення). У касаційній скарзі також зазначається, що термін дії договору найму житла в гуртожитку від 05 березня 2001 року № 4 є таким, що закінчився у зв`язку з його не продовженням через незгоду однієї сторони. Відповідач зареєстрована у гуртожитку та займає жилу площу без належних правових підстав, а також не перебуває у трудових відносинах з позивачем, тому підлягає виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. Суд апеляційної інстанції акцентує увагу не на правомірності проживання відповідача, а на правомірності вселення, незважаючи на те, що предметом позову є виселення, а підставою позову є правомірність проживання. Апеляційним судом  безпідставно не застосовано статтю 132 ЖК УРСР.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 з дозволу позивача вселилась у кімнату Б-3 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності державі Україна в особі Державної прикордонної служби України, і за вказаною адресою прописана з 21 листопада 1995 року на підставі обміну.
 
з 01 липня 1996 року по 07 липня 1998 року відповідач, працюючи прибиральницею гуртожитку, перебувала у трудових відносинах з позивачем і наказом начальника 1 КЕЧ ПВУ від 07 липня 1998 року № 91-К була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.
 
05 березня 2001 року між військовою частиною НОМЕР_1 і ОСОБА_1 укладено договір № 4 найму житла в гуртожитку, згідно умов якого, наймодавець надав наймачу в найм жиле приміщення в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ізольовану кімнату № Б-3, загальною площею 13,88 кв. м. Пунктом 4.4 указаного договору передбачено, що він вступає в силу з дня його підписання і діє до кінця поточного року. При згоді сторін договір автоматично продовжується до кінця наступного року.
 
Згідно повідомлення начальника Луцького прикордонного загону від 08 серпня 2019 року № 721/8960 запропоновано відповідачу ОСОБА_1 , як особі, яка не перебуває у трудових відносинах з установою, з посиланням на вимоги статті 132 ЖК УРСР, звільнити найману житлову площу в гуртожитку, як необхідну для тимчасового проживання працівників та військовослужбовців вказаної установи.
 
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР).
 
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції».
 
Встановивши, що відповідач ОСОБА_1 іншого житла для проживання не має, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог.
 
Посилання на висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 є необґрунтованим, оскільки він зроблений за інших фактичних обставин. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина № НОМЕР_1 ) на постанову Волинського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року в справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про виселення.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                            Н. О. Антоненко
 
                                                                                                        М. М. Русинчук