Постанова
Іменем України  
18 березня 2021 року
м. Київ
справа № 161/12878/19
провадження № 51-1224км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2020 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 18 червня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019030010001966, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Прилуцьке Ківерцівського району Волинської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , судимого вироком Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 12 вересня 2018 року за ч. 3 ст. 297 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 71 цього Кодексу за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком згаданого суду від 12 вересня 2018 року і визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за обставин, установлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 2 червня 2019 року близько 21:30 у стані алкогольного сп`яніння на пішохідному мості між торговим центром «Караван» (вул. Карпенка Карого, 1, м. Луцьк) та залізничним вокзалом «Луцьк» (Привокзальний майдан, 1, м. Луцьк) вчинив розбійний напад на раніше не знайомого потерпілого ОСОБА_8 шляхом нанесення одного удару правою рукою в ліву частину обличчя останньому, чим заподіяв йому середньої тяжкості тілесні ушкодження Надалі ОСОБА_7 відкрито заволодів належним потерпілому мобільним телефоном марки «Самсунг J6», IMEI НОМЕР_1 , вартістю 5000 грн, з чохлом вартістю 250 грн, сім-карткою мобільного оператора «Vodafone» НОМЕР_2 та флеш картою пам`яті micro sd, об`ємом 32 Гб вартістю 300 грн, заподіявши ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 5550 грн.
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 18 червня 2020 року залишив без змін вирок місцевого суду, а апеляційну скаргу захисника – без задоволення.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній сказі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати постановлені судові рішення щодо ОСОБА_7 і закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати.Аргументуючи свої вимоги, скаржник вказує на те, що матеріали провадження не містять достатніх та належних доказів, що підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину. Зокрема, на думку захисника, надані у судовому засіданні показання потерпілого ОСОБА_8 щодо нанесення ОСОБА_7 йому удару в обличчя та заволодіння належним йому мобільним телефоном є суперечливими, оскільки не узгоджуються із іншими наведеними у вироку доказами. Наголошує на тому, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини кримінального провадження, не дав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,  ОСОБА_11 , відеозапису з камер відеоспостереження ТЦ «Караван», а також розписці потерпілого ОСОБА_8 , які свідчать про те, що мобільний телефон викрав  саме свідок ОСОБА_11 . Крім того, захисник, посилаючись на висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 25 листопада 2019 року у справі № 420/1667/18, стверджує, що сторона обвинувачення, порушуючи вимоги п. 6 ч. 2 ст. 242 Кримінального кодексу України (далі – КПК), у цьому провадженні не призначила експертизи для визначення вартості викраденого майна – мобільного телефону. Вважає, що апеляційний суд не зважив на допущені порушення та не усунув їх, всупереч ст. 404 КПК необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань сторони захисту про повторне дослідження доказів і постановив ухвалу, яка не відповідає статей 370, 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу захисника частково, оскільки вважав за необхідне скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через невідповідність оскарженого рішення вимогам ст. 419 КПК.
Захисник ОСОБА_6 , який узяв участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, підтримав подану касаційну скаргу, просив скасувати вирок місцевого та ухвалу апеляційного судів і закрити кримінальне провадження.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції (далі – Суд) переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Положеннями ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, касаційний суд не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а при здійсненні перегляду виходитьіз фактичних обставин, установлених у вироку.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги, захисник, посилаючись на суперечливість показань потерпілого та неврахування інших доказів на підтвердження невинуватості його підзахисного, фактично не погоджується з наданою судами першої та апеляційної інстанцій оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами, що, виходячи з наведених вище вимог, до повноважень касаційного суду законом не віднесено. Натомість ці обставини були предметом перевірки під час перегляду вироку судом апеляційної інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, який не встановив порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише у межах висунутого їй обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
З положень ст. 94 КПК випливає, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
Указаних вимог закону суд першої інстанції, постановляючи рішення, дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновки суду про доведеність винуватість ОСОБА_7 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбою), ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. 
Так, мотивуючи свій висновок щодо винуватості  ОСОБА_7 , суд правильно послався на:
– на показання допитаного в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 , який детально розповів про обставини, за яких саме  ОСОБА_7 завдав йому удару в обличчя і заволодів належним йому мобільним телефоном, який був у кишені куртки, при цьому зазначив, що ОСОБА_11 постійно перебував із засудженим, однак жодних ударів йому не завдавав та не викрадав його мобільного телефону; 
- показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які підтвердили факт конфлікту між свідком ОСОБА_11 та його матір`ю ОСОБА_12 , під час якого остання запитувала у сина, звідки він узяв мобільний телефон, а надалі його розбила; 
- показання свідка  ОСОБА_12 , яка пояснила, що її знайома принесла мобільний телефон, але вона його розбила під час сварки із сином.
Також суд урахував та проаналізував у сукупності з іншими наявні у справі письмові докази, а саме дані, що містяться: у протоколах огляду місця події  від 3 червня 2019 року з фототаблицями до нього; у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 7 червня 2019 року за участю ОСОБА_8 і   ОСОБА_11 (згідно з якими потерпілий та свідок за загальними  рисами обличчя впізнали ОСОБА_7 як особу, котра 2 червня 2019 року завдала тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та заволоділа його мобільним телефоном); у протоколі слідчого експерименту від 10 липня 2019 року з фототаблицями до нього (відповідно до якого потерпілий ОСОБА_8 показав та детально розповів на місці про обставини вчинення 2 червня 2019 року злочину щодо нього); на переглянутому в судовому засіданні диску DVD-R із записом протоколу огляду місця події від 3 червня 2019 року; у протоколі огляду речових доказів  від 7 червня 2019 року, а також у висновку експерта від 19 червня 2019 року № 399, яким встановлено наявність ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, визначено ступінь їх тяжкості, механізм утворення й локалізацію.
Разом із тим суд першої інстанції з`ясував позицію обвинуваченого ОСОБА_7 щодо пред`явленого йому обвинувачення. Той не визнав своєї вини в інкримінованому злочині та стверджував, що між ОСОБА_11 і   ОСОБА_8 виник конфлікт, який переріс у бійку, в результаті чого він втрутився та завдав потерпілому одного удару в обличчя, при цьому зазначив, що ОСОБА_11 заволодів мобільним телефоном ОСОБА_8 . Наведені твердження обвинуваченого про невчинення інкримінованого йому злочину суд ретельно перевірив і переконливо спростував у вироку, пославшись на сукупність досліджених та перевірених  під час судового розгляду доказів.
При цьому згаданий суд належним чином оцінив достовірність показань потерпілого  ОСОБА_8 , наданих у судовому засіданні, яку заперечувала сторона захисту і дійшов переконання, що вони є послідовними, повністю узгоджуються із дослідженими судом доказами, і сумнівів у їх правдивості не викликають. Тому доводи сторони захисту у скарзі про суперечливість та неузгодженість показань потерпілого з іншими доказами є безпідставними. 
Отже, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, оцінивши їх в аспекті ст. 94 КПК із точки зору належності, допустимості й достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст. 91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК, в касаційній скарзі захисника не наведено.
Апеляційний суд у межах, передбачених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному  ст. 405 цього Кодексу, під час перегляду вироку місцевого суду за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 належним чином розглянув викладені в ній доводи, дав на них вичерпні відповіді та навівши підстави прийнятого рішення, залишив вирок місцевого суду  без змін, а заявлені апеляційні вимоги про закриття кримінального провадження – без задоволення. 
При цьому суд апеляційної інстанції підтвердив правильність висновків суду першої інстанції, який здійснив ретельне дослідження доказів; у своєму рішенні навів докладні мотиви його прийняття і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку діям ОСОБА_7 .
Зокрема, під час апеляційного розгляду не були підтверджені доводи захисника  про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину дослідженими доказами. Визнаючи їх безпідставними, суд послався на те, що показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 жодним чином не спростовують винуватості ОСОБА_7 в вчиненому ним злочині, оскільки ці особи не були безпосередніми очевидцями даних подій та підтверджували лише факт конфлікту між свідками ОСОБА_11 й його матір`ю ОСОБА_12 , у ході якого остання розбила сенсорний мобільний телефон. При цьому суд вказав, що навіть наявність у ОСОБА_11 мобільного телефону після події злочину не свідчить про незаконне заволодіння ним саме свідком. 
Не залишилися в ухвалі без відповідної оцінки й доводи сторони захисту про недопустимість протоколу пред`явлення для впізнання від 7 червня 2019 року за участю свідка ОСОБА_11 . Як обґрунтовано зазначив апеляційний суд, ця слідча дія була проведена у присутності двох понятих та відповідно до вимог статей 104, 223, 228, 231 КПК, а також ні від учасників слідчої дії, ні від понятих не надходило жодних клопотань чи зауважень про порушення прав свідка чи застосування до цього свідка будь-якого тиску з боку працівників поліції.
З приводу посилання захисника у скарзі на непризначення стороною обвинувачення у кримінальному провадженні експертизи для визначення вартості викраденого майна – мобільного телефону, що суперечить правовому висновку об`єднаної палати Суду в постанові від 25 листопада 2019 року у справі № 420/1667/18, Суд дійшов таких висновків.
Згідно зі ст. 187 КК розбій – це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.
Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти заподіяння їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.
Відповідно до встановлених судом фактичних обставин провадження та досліджених під час судового розгляду доказів ОСОБА_7  з метою заволодіння чужим майном вчинив напад на ОСОБА_8 , у результаті якого потерпілий отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою тривалого розладу здоров`я та заволодів його майном.
З огляду на викладене для наявності у діях засудженого всіх обов`язкових ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК, встановлення вартості мобільного телефону, а отже, і призначення експертизи для визначення розміру завданих збитків, не є обов`язковим, оскільки розбій вважається закінченим з моменту вчинення нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи.
Отже, за встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження діяння ОСОБА_7 обґрунтовано отримало юридично-правову оцінку за ч. 1 ст. 187 КК.
Доводи сторони захисту щодо неповноти судового розгляду внаслідок того, що суд не встановив та не перевірив винуватості ОСОБА_11 , не можуть бути предметом перегляду суду касаційної інстанції, оскільки відповідно до ч.1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в  межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Твердження захисника про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК у зв`язку з безпідставною, на його думку, відмовою повторно дослідити докази є необґрунтованими.
За змістом згаданої норми процесуального закону повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, навіть за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. 
Як убачається з журналу судового засідання та технічного запису судового процесу передбачених ст. 404 КПК підстав для повторного дослідження доказів сторона захисту не навела й апеляційний суд не встановив. Тому цей суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, іншої оцінки їм не давав, а тому доводи захисника про порушення процесуального закону є непереконливими. 
Крім того, сам собою факт непогодження з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
З огляду на наведене вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК, у них зазначено відповідні підстави та положення закону, якими керувалися ці суди, постановляючи рішення.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень, сторона захисту у своїй касаційній скарзі не навела.
За таких обставин Суд вважає, що суди нижчих інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК та врахували практику Європейського суду з прав людини, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами і свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто відповідно до вимог КПК.
Підстав, передбачених ст. 284 КПК, для закриття кримінального провадження щодо  ОСОБА_7 , як про це просить захисник, Суд не встановив.
Покарання, призначене ОСОБА_7 , за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно узгоджується зі статтями 50, 65 КК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставами для скасування оспорюваних вироку та ухвали, під час розгляду кримінального провадження, Суд не встановив.
З урахуванням наведеного касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
 
ухвалив:
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2020 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 18 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                    ОСОБА_3