П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2021 року
м. Рівне

Справа № 570/4063/20
Провадження № 22-ц/4815/447/21

Головуючий у Рівненському районному суді 
Рівненської області: суддя Гладишева Х.В.
Рішення суду першої інстанції ухвалено
17 грудня 2020 року в м. Рівне Рівненської області 
(фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).
Повний текст складено 18 грудня 2020 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2020 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в :
У жовтні 2020 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 26 грудня 2011 року кредитний договір б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак у зв`язку із тим, що позичальник порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 07 вересня 2020 року складалась з: 59 745,38 гривень – прострочене тіло кредиту; 17 473,65 гривень – прострочені відсотки.
З наведених міркувань просило стягнути на свою користь з відповідача заборгованість у розмірі 77 219,03 гривень за кредитним договором №б/н від 26 грудня 2011 року станом на 07 вересня 2020 року та 2 102 гривні судового збору.
У поданому відзиві відповідач просила відмовити банку в задоволенні позову. Стверджувала, що списання грошових коштів з її карткового рахунку відбулося внаслідок вчинення ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 190, ч.ч. 1, 2 ст. 200 ч.ч.1, 2 ст. 361 КК України. 
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено повністю.
Ухвалюючи своє рішення, районний суд виходив із того, що отримання кредиту відбулося внаслідок незаконних дій ОСОБА_2 , яка обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.ч. 1, 2 ст. 361, ч.ч. 1, 2 ст. 200 КК України, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020180010000571 від 29 січня 2020 року. При цьому суд встановив, що відповідач, як користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції і списання грошових коштів з її карткового рахунку відбулося не за її розпорядженням. Також з`ясував, що вона повідомила банк про факт незаконного списання грошових коштів з карткового рахунку та звернулась до правоохоронних органів. Тому з огляду на існування кримінального провадження, у межах якого встановлено особу, що обвинувачується у протиправному заволодінні грошовими коштами, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" про стягнення заборгованості з відповідача.
На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в недоведеності встановлених судом обставин, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що наявність кримінального провадження не може вказувати у силу презумпції невинуватості про вчинення злочину стосовно відповідача до набрання вироком законної сили, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення його від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання Умов та Правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними. Крім того, суд дійшов передчасного висновку про те, що грошові кошти відповідача знято невстановленими особами, без розголошення з боку відповідача, ПІН-коду своєї картки, її номеру, інша особа не могла зняти чи переказати грошові кошти позичальника. Вона приховала від суду факт того, що передала особисту конфіденційну інформацію третім особам, використання якої в подальшому надало можливість зняти кошти з рахунку її рахунку, а тому АТ КБ "Приватбанк" не повинен нести відповідальність за такі операції. Покликалось на необхідності врахування при вирішенні спірних правовідносин висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та Верховного Суду, викладених в постановах від 17 липня 2019 року у справі № 564/678/15-ц (касаційне провадження № 61-13643св18), від 14 серпня 2019 року у справі № 317/2745/16-ц (касаційне провадження № 61 -16611 сві8), від 18 вересня 2019 року у справі № 564/2153/16-ц (касаційне провадження № 61-30804св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 545/3918/16-ц (касаційне провадження № 61-28615св18). Також посилалось на те, що судом першої інстанції не досліджено, про які саме кредитні кошти йдеться у кримінальному провадженні, адже з відповідачем було укладено більше, аніж один кредитний договір.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи АТ КБ "Приватбанк", колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.
Матеріалами справи з`ясовано, що 26 грудня 2012 року відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій, зокрема, зазначено, що вказана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг.
Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору від 06 квітня 2012 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконувала, тому має заборгованість, яка станом на 07 вересня 2020 року складалась з: 59 745,38 гривень – прострочене тіло кредиту; 17 473,65 гривень – прострочені відсотки.
На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї анкети-заяви відповідача, розрахунок заборгованості, виписку по рахунку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та правил надання банківських послуг, довідки про видані картки та зміну умов кредитування.
Однак, як видно із обвинувального акту, відповідач є потерпілою особою у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_2 , за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 1,2 ст. 361, ч. 1, 2 ст. 200 КК України, що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020180010000571 від 29 січня 2020 року.
У зазначеному обвинувальному акті йдеться про те, що отримання кредиту у АТ КБ "Приватбанк" від імені відповідача відбулось саме внаслідок незаконних дій ОСОБА_2 . Як обставину, що пом`якшує відповідальність, вказується про її щире каяття у скоєному.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2020 року по обвинувальному акту по кримінальному провадженні № 12020180010000577 від 29 січня 2020 року призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2020 року у справі № 569/4049/20 обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 12020180010000577 від 29 січня 2020 року передано судді Рівненського міського суду Рівненської області для вирішення питання про об`єднання вказаного кримінального провадження з кримінальним провадженням № 569/7339/19.
У листах-зверненнях, адресованих керівнику Північно-західного регіонального управління АТ КБ "Приватбанк" від 20 листопада 2019 року, 14 грудня 2019 року, 21 грудня 2019 року, 23 грудня 2019 року, відповідач повідомляла, що з її рахунків у невстановлені особи знімали кошти, у зв`язку з чим до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено і розслідуються кримінальні провадження відносно неправомірних дій щодо неї. 
Також зазначалось, що ні відповідач особисто, ні за її участі чи сприяння будь-які кошти не знімались, не зараховувались та не здійснювались будь-які інші банківські операції.
Листом від 17 грудня 2019 року № 20.1.0.0.0/7-191214/222 банк повідомив відповідача про те, що він не може повернути списаних з платіжної картки грошових коштів.
Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку ,коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Відповідно до пунктів 7, 8 розділу 6 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
Тому встановивши, що відповідач, як користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, списання грошових коштів з карткового рахунку відбулося не за її розпорядженням, а також те, що остання повідомила банк про факт незаконного списання грошових коштів з її карткового рахунку та звернулась до правоохоронних органів, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлено особу, яка обвинувачується у протиправному заволодінні грошовими коштами, суд попередньої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача.
Такий висновок узгоджуються із постановами Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) 20 червня 2018 року в№691/699/16-ц (касаційне провадження № 61-16504св18).
На необхідність набрання законної сили вироком за результатами розгляду кримінального провадження про обвинувачення особи, яка протиправно заволоділа грошовими коштами за укладеним між сторонами кредитним договором, касаційний суд в переглянутих цивільних справах не наголошував, а звернув увагу лише на сам факт існування кримінального провадження, у межах якого встановлюється винна особа. 
Покликання банку на постанови Верховного Суду, від 17 липня 2019 року у справі № 564/678/15-ц (касаційне провадження № 61-13643св18), від 14 серпня 2019 року у справі № 317/2745/16-ц (касаційне провадження № 61 -16611 сві8), від 18 вересня 2019 року у справі № 564/2153/16-ц (касаційне провадження № 61-30804св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 545/3918/16-ц (касаційне провадження № 61-28615св18) на увагу не заслуговують. 
В наведених справах судами було встановлено факт вчинення саме позичальниками певних дій, які посприяли здійсненню спірних кредитних операцій.
Між тим, як зазначалося, позивач того, що неправомірне списання грошових коштів відбулося з вини відповідача, не довів, а самі лише покликання на існування у АТ КБ "Приватбанк" надійної системи захисту рахунків клієнтів, а також, що без розголошення персональних даних неможливо отримати доступ до цих рахунків, є неспроможними.
Також не заслуговують на увагу покликання автора апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції не досліджено, про які саме кредитні кошти йдеться у кримінальному провадженні.
Так, наведені в обвинувальному акті обставини щодо вчинення кредитних операцій узгоджуються з доданою АТ КБ "Приватбанк" випискою по кредитному рахунку відповідача. 
До 08 листопада 2019 року заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ "Приватбанк" за кредитним договором не існувало, проте 08 та 09 листопада 2019 року по картковому рахунку здійснені кредитні операції, про які йдеться в обвинувальному акті, зокрема, здійснення переказу в сумі 20 000 гривень на картку іншої особи через систему "Приват24", оформлення кредитних договорів DNH0CTCT0430459 від 08 листопада 2019 року на суму 10 000 гривен та №19110927991400 від 09 листопада 2019 року на суму 11 000 гривень з подальшим переведенням цих кредитних коштів на інші картки, тощо. 
Тому доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, адже зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.
Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (п. 32 рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.
Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 грудня 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                                 Н.М.Ковальчук

                                                                               С.С.Шимків