ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

                                                                    Головуючий суддя у першій інстанції : Дмитрук В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року	Львів	Справа № 140/3103/19 пров. № А/857/37/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Макарика В.Я., Глушка І.В.
за участю секретаря судового засідання:          Герман О.В.
представника відповідача:                              Шведи О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 03 грудня     2019 року у справі № 140/3103/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, – 

                                                         ВСТАНОВИВ :

21.10.2019р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства оборони України в якому просив суд, визнати протиправним та скасувати п.8 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.07.2018р. яке оформлене протоколом № 73, про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Крім того, позивач просив суд, зобов`язати призначити та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду другої групи у зв`язку із отриманим захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.12.2019р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального права.

Апелянт просить суд, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.12.2019р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача  Швед О.Б. в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість постанови суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій в Республіці Афганістан, що підтверджується копіями військового квитка НОМЕР_1 , архівної довідки від 18.05.2018р. (а.с.5-8).

15.05.2001р. під час первинного огляду МСЕК позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок загального захворювання, що підтверджується довідкою МСЕК серії МСЕ №001899 від 02.06.2001р. (а.с.11).

27.02.2002р. під час повторного огляду органами МСЕК визнано ОСОБА_1 особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСЕК серії ВЛН №012683 від 27.06.2002).

15.06.2016р. під час повторного огляду позивачу встановлено довічно ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням яке отримане під час виконання обов`язків військової служби, що підтверджується  довідкою МСЕК серії  12 ААА №386157 (а.с.14).

29.03.2018р. ОСОБА_1 звернувся до Волинського обласного військового комісаріату із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги по другій групі інвалідності (а.с.15).

Однак, комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, рішенням від 13.07.2018р. яке оформлене протоколом №73 відмовила позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності в 2002 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги (а.с.19).

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно  ст.41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ) (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ (далі -                             Закон №2011-ХІІ).

20 грудня 1991 року прийнято Закон України №2011-ХІІ, який введено в дію 10 січня 1992 року постановою Верховної Ради України №2012-XII «Про порядок введення в дію Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». ( далі Закон України №2011-ХІІ ).

З набранням чинності Закону України №2011-ХІІ діяла редакція ст. 16 цього Закону, відповідно до якої, військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні ( або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб №328-V ст. 16 Закону №2011-ХІ викладено в новій редакції, яка діяла з 1 січня 2007 року до 1 січня 2014 року, та якою введено поняття «одноразова грошова допомога». ( далі Закон №328-V )

4 липня 2012 року Законом України  №5040-VI «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців», який набрав чинності 1 січня 2014 року ст.16 Закону №2011-ХІ викладено в новій редакції та доповнено статтями 16-1-16-4. Ця редакція діяла на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності.

ч.1 ст.16 Закону України №2011-ХII  передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Із змісту  п.4, п.5 ч.2 ст.16 Закону України №2011-ХII  видно, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:

-встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті(п.4);

-встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби(п.5);

ч.9 ст.16-3 Закону України №2011-ХІІ передбачено що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України. 

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві». (далі Порядок № 975)

При цьому, в п.2 Порядку № 975 встановлено, що особам, які до набрання чинності вказаним Порядком  мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до п. 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:
- у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;
- у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.

Зазначене відповідає правовій позиції викладеній Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09.11.2018р. у справі №759/5707/16-а, від 21.01.2020р. у справі №334/286/17, від 04.03.2020р. №826/6846/16.

Суд першої інстанції дійшов висновків, що станом на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності законодавством не передбачалась можливість отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцю у разі настання інвалідності.

В даній справі предметом спору справі є вимога про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як інваліду ІІ групи. При цьому, інвалідність встановлена у зв`язку з захворюванням яке отримано під час виконання обов`язків військової служби 15 червня 2016 року, отже з цієї дати у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.

На день встановлення позивачу ІІ групи інвалідності діяв Закон України  №2011-ХІІ  та Порядок № 975 які передбачали право позивача на виплату одноразової грошової допомоги по II групі інвалідності, а тому саме вказані нормативні акти слід застосовувати у спірних правовідносинах.

Відповідач розглядаючи заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги до другій групі інвалідності, прийняв рішення про відмову в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги саме по третій групи інвалідності.

В п.8 ст.16-3 Закону України №2011-ХІІ видно, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, яка передбачена цим  Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 встановлено II групу інвалідності 15.06.2016р., а у призначенні одноразової допомоги Міністерство оборони України відмовив 13.07.2018р., що свідчить про те, що позивач звернувся за вказаною допомогою в межах строку передбаченого п.8 ст. 16-3 Закону України №2011-ХІІ.

Крім того, в п.19 Порядку № 975 наведені підстави для відмови в призначені одноразової грошової допомоги, серед наведених підстав, визначені в оскарженому рішенні Міністерства оборони України від 13.07.2018р. для відмови в призначені позивачу одноразової грошової допомоги відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки п.8 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.07.2018р., яке оформлене протоколом № 73 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги є протиправним та яке слід скасувати, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

Щодо вимоги про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу як інваліду другої групи у зв`язку із отриманим захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби, колегія суддів зазначає наступне.

При розгляді справи за адміністративними позовами про зобов`язання органів Міністерства оборони України вчинити дії щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги по інвалідності, суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення певного змісту, що не належить до компетенції суду.

Так, прийняттю рішення про призначення та виплату відповідної допомоги передує перевірка поданих документів на їх відповідність вимогам законодавства. Суд не може зобов`язати відповідача прийняти рішення про призначення та виплату одноразової допомоги за обставин, коли не встановлено, що всі подані документи належним чином оформлені, а всі етапи їх перевірки - завершені.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є - здійснення правосуддя. Тому, завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Отже, вказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. Тому, правильним та ефективним способом захисту порушеного права є зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги як інваліду другої групи у зв`язку із отриманим захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову. В решті вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст.243, 286, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                     ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 03 грудня 2019 року у справі № 140/3103/19 – скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати пункт 8 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13 липня 2018 року яке оформлене протоколом № 73, про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.
Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги як інваліду другої групи у зв`язку із отриманим захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	В. Я. Макарик 	
 	 	І. В. Глушко  	
Повне судове рішення складено 05.03.2021р.