П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/7851/19	
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.
          
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
                       головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.	
судді –	Вербицької Н.В.,	
          
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держпраці в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:
В грудні 2019 року ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці в Одеській області (надалі – відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову №ОД35 ДПС/ТД-ФС від 21.11.2019 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у розмірі 250380 грн., прийняту Головним управлінням Держпраці в Одеській області.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами є протиправною та підлягає скасуванню. Позивач зазначає, що цивільно-правові договори про надання послуг укладені між ним, як фізичною особою-підприємцем та фізичними особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладалися для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання певних результатів праці. Укладені угоди не містять обов`язку виконавців бути присутніми на підприємстві у визначені робочі години, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, обов`язку підприємства забезпечувати виконавців матеріально-технічною базою,регламентації процесу праці,тривалості та часу роботи. Також, на думку позивача, постанова про накладення штрафу є протиправною, оскільки прийнята з порушенням порядку її прийняття.
 Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та з 07.12.2017 року за №151617298685 перебуває на обліку в Кілійській ДПІ Ізмаїльського управління ГУ ДПС в Одеській області, основний вид економічної діяльності - 49.41 Вантажний автомобільний транспорт.
У період з 10.10.2019 року по 17.10.2019 року на підставі наказу №563 уповноваженою особою Головного управління ДФС в Одеській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку фінансово-господарської діяльності ОСОБА_1 ..
Головним управлінням ДФС в Одеській області за наслідками проведення документальної позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2018 по 31.12.2018р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2018р. по 31.12.2018р. складено акт № 210/15-32-33-04/ НОМЕР_1 від 24.10.2019 року (а.с.78-84).
Згідно з висновками вищевказаного акту в ході проведення такої перевірки встановлено наступні правопорушення:
- п.164.1 ст.164 п.167.1 ст.167, пп.168.1.1, пп.168.1.2 п.168.1 ст.168, ст.171, пп. «а» п.176.2 ст.176 ПКУ в наслідок чого позивачу донараховано податок на доходи фізичних осіб із сум законодавчо встановленої мінімальної заробітної плати у 2018 р. на суму 4690,98 грн.;
- пп. 1.2, 1.3, 1.4 п.161 підрозділу 10 розділу XX, п.164.1 ст.164, п.167.1 ст.167, пп.168.1.1, пп. 168.1,2 п.168.1 ст.168 ПКУ в наслідок чого донараховано військовий збір із сум законодавчо встановленої мінімальної заробітної плати у 2018 р. на суму 390,95 грн.;
- п.51.1 ст.51, пп. «б» п. 176.2 ст. 176 ПКУ, не надано до органів ДФС податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (плаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку Форма 1 ДФ за 1,2,3 та 4 квартали 2018 р.;
- п.4 ч.2 ст.6 розд.ІІ, абз.5 ч.8 ст.9 розд.ІІІ Закону України від 08.07.2010 р. №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», неподання звітності про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів (додаток 4 таблиці) за лютий, квітень, липень, серпень, грудень 2018 р.;
- п.1 ч.2 ст.6 розд.ІІ, п.1 ч. ст.7, ч.5 ст.8, п.1 ч.8 ст.9 розд. ІІІ Закону України від 08.07.2010 р. №2464-УІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», заниження єдиного соціального внеску за лютий, квітень, липень, серпень, вересень, жовтень та грудень 2018 р. на суму 5733,42 грн.;
- п.63.3 ст.63 ПКУ несвоєчасно надано повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою 20- ОПП, чим порушено п.8.4 розд. VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588;
- порушення Постанови КМУ від 17.06.2015 р. № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» ФОП ОСОБА_1 не повідомлено територіальні органи ДФС за місцем обліку про прийняття найманих працівників на роботу: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
- порушення ч.3 ст.24 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 р., а саме не оформлення належним чином трудових відносин з фізичними особами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ..            
01.11.2019 року позивачем було подано заперечення до акту перевірки № 210/15-32-33-04/ НОМЕР_1 від 24.10.2019 року.
За результатами розгляду відповідних заперечень висновок акту позапланової перевірки від 24.10.2019 року залишено без змін.
Відповідно до протоколу №5 засідання з розгляду справ про накладення штрафу ФОП ОСОБА_1 прийнято рішення про накладення на позивача штрафу за порушення законодавства про працю.
Постановою Головного управління Держпраці в Одеській області №Од35ДПС/ТД-ФС від 21.11.2019 року на підставі абз.2 ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України накладено на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 250380,00 грн. за використання праці найманих робітників в якості водіїв транспортних засобів без оформлення трудових договорів з ОСОБА_2 та ОСОБА_3  та без нарахування та виплати заробітних плат
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відносини, які виникли між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не відповідали ознакам трудових відносин, оскільки не носили систематичний та триваючий характер, їх метою був саме результат, а не власне праця працівника, завдання, які виконувались виконавцями протягом різних періодів є різними, що виключає виконання ними трудової функції.
Колегія суддів погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
За приписами ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
   Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
   При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).
   Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст.626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
   Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Аналіз наведених правових норм дає підстав для висновку, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року по справі № 620/392/19.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договори про надання послуг (договір від 19.02.2018 року., договір від 11.04.2018 року).
Між позивачем та ОСОБА_2 на виконання умов вищезазначених договорів складено акти приймання-передачі наданих послуг від 15.03.2018 року та 14.04.2018 року відповідно.
Між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договори про надання послуг (договори від 05.07.2018р.,18.07.2018р., 30.07.2018р., 18.08.2018р., 28.08.2018р., 27.09.2018р., 22.10.2018р., 02.12.2018р., 05.12.2018р., 10.12.2018р.).
На виконання умов вищезазначених договорів складено акти приймання-передачі наданих послуг, що підтверджується матеріалами справи (акти приймання-передачі від 19.07.2018р., 10.08.2018р., 19.08.2018р., 25.08.2018р., 14.09.2018р., 05.10.2018р., 15.11.2018р., 06.12.2018р., 10.12.2018р., 15.12.2018р.).
Також, слід вказати, що безпосередньо з актів приймання-передачі надання послуг, наявних в матеріалах справи, вбачається, що надані послуги не мають системного характеру та здійснюються періодично, розміри винагороди за кожним окремим актом наданих послуг є також різним, та варіюється залежно від фактично наданої послуги.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені вище цивільно-правові угоди жодним чином не регулюють процес трудової діяльності, її організацію. За умовами цих угод позивач не бере на себе жодних зобов`язань щодо забезпечення умов праці, не надає робочого місця, не забезпечує засобами виконання робіт фізичних осіб - сторін договорів. При цьому, фізичні особи (виконавці за договорами) не ознайомлювалися та не брали на себе зобов`язань виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку, колективний договір та розпорядок робочого дня працівників підприємства, а тому такі відносини не містять в собі ознак трудових.
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові по справі № 160/8664/18 від 24 жовтня 2019 року.
Крім того, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність факту використання позивачем найманих працівників та як наслідок відсутність оплати останнім заробітної плати було встановлено в рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2020 року по справі 420/1470/20, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020 року. 
Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги ГУ Держпраці в Одеській області, судова колегія також враховує, що на час ухвалення постанови (з 02.02.2020р.) набрав законної сили Закон України від 12.12.2019 № 378-ІХ, яким внесені зміни до ст.265 КЗпП України щодо пом`якшення відповідальності за порушення трудового законодавства, зокрема за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, що вчинений вперше, застосовується попередження, за недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - накладається штраф у двократному розмірі мінімальної заробітної плати за кожного працівника. 
Згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Крім того, оскільки діюче законодавство вже не передбачає для позивача штрафу за описане в Акті від 24.10.2019 року порушення, то безвідносно до того, чи доведена вина позивача у такому порушенні, стягнення з позивача штрафу за таке порушення на даний час не може вважатися правомірними та не буде відповідати принципу верховенства права.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Оцінюючи наведені сторонами аргументи, колегія суддів виходить з того, що всі аргументи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, в апеляційній скарзі не зазначено.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. 
За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись  ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці в Одеській області – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року – залишити без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Кравченко К.В.	
Судді	    	Джабурія О.В.    Вербицька Н. В.