ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" січня 2021 р.           Справа№ 910/6671/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мартюк  А.І.
суддів:            Зубець  Л.П. 
          Владимиренко С.В. 
 
при секретарі          Гуцал О.В.
від позивача: Дацьків А.І. (Довіреність №12 від 21.01.2021 року)
                                        Пінчук Ю.А. (Довіреність №150 від 31.12.2020 року)
від відповідача-1: не з`явився
від відповідача-2: не з`явився
від відповідача-3: не з`явився
від третьої особи: не з`явився
від апелянта: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому 
засіданні апеляційну
скаргу          Акціонерного товариства "Галичфарм"
на рішення          Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 року 
у справі          № 910/6671/20 (суддя Кирилюк Т.Ю.) 
за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова 
                    компанія "Інвестохіллс Веста" 
до                     1. Товариства з обмеженою відповідальністю 
                    "Нафтохімімпекс" 
                    2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Комсомольська 
                    когенераційна компанія"
                    3. Приватного акціонерного товариства "Окма"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Акціонерне товариство "Галичфарм"
про                    визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:          

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтохімімпекс» (надалі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Комсомольська когенераційна компанія» (надалі - відповідач-2), в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 14.07.2020, просило визнати недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ-18 від 21.11.2019р., укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказаний правочин вчинено з метою ухилення відповідача-1 (солідарного боржника позивача) від виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 18.06.2019р. у справі № 910/2542/19, яке на той момент перебувало на стадії примусового виконання в рамках виконавчого провадження ВП № 60381323. Вказане свідчить, на  думку позивача, про фіктивність договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ-18 від 21.11.2019р., а також є порушенням принципів добросовісності, розумності, закріплених в п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) і проявом зловживання правами відповідно до ст. 13 ЦК України та порушенням прав позивача як стягувача за рішенням Господарського суду Полтавської області від 18.06.2019р. у справі № 910/2542/19. Окрім цього, позивач стверджує, що спірний правочин вчинений у період, передбачений ч. 3 ст. 9 Закону України "Про виконавче провадження", що є самостійною підставою для визнання його недійсним згідно із ч. 4 ст. ст. 9 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок майна, що було предметом договору. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2020р. у справі № 910/6671/20 позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ-18 від 21.11.2019р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комсомольська когенераційна компанія", Приватним акціонерним товариством "Окма" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтохімімпекс". Стягнуто з відповідача-1 на користь позивача 2 102 (дві тисячі сто дві) грн. 00 коп. - судового збору.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Стар Інвестмент Ван", як особа, що не брала участь в розгляді справи, звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2020р. у справі № 910/6671/20 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2020р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Інвестмент Ван" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Мартюк А.І., судді Владимиренко С.В., Зубець Л.П.
Також, не погоджуючись з прийнятим рішенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Акціонерне товариство "Галичфарм" (надалі - апелянт) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 р. у справі № 910/6671/20 повністю та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, на думку апелянта, суд першої інстанції визнав оспорюваний правочин за відсутності підстав, передбачених ст. 203, 215, 234, 228 ЦК України. Також судом першої інстанції не враховано обставини того, що покупець за договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-18 від 21.11.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Комсомольська когенераційна компанія" сплатило на користь продавця Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтохімімпекс» вартість цінних паперів, відбувся перехід права власності на вказані цінні папери, тобто реальні наслідки договору настали як для покупця так і для продавця. Поряд з цим, апелянт вважає, що відсутній умисел обох сторін правочину, а також, що судом не враховано оскарження відповідачем-1 виконавчих дій приватного виконавця в рамках виконавчого провадження провадження ВП № 60381323 з примусового виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 18.06.2019 р. у справі № 910/2542/19.
Згідно із витягом з протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому від 15.12.2020 р., апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Галичфарм"   передано на розгляд колегії суддів у складі: Мартюк А.І. - головуюча суддя; судді - Владимиренко С.В., Зубець Л.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 відкрито апеляційні провадження за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Інвестмент Ван" та Акціонерного товариства "Галичфарм" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 р. у справі № 910/6671/20, а а також об`єднано ці апеляційні скарги в одне провадження. Призначено справу до розгляду на 27.01.2021 р.
13.01.2021р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Інвестмент Ван", в якому останній просить залишити рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 р. у справі № 910/6671/20 без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Інвестмент Ван" без задоволення з підстав, зокрема, що апелянтом не доведено, чим оскаржуване рішення вирішує питання про його права та інтереси. 
13.01.2021р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Галичфарм", в якому останній просить залишити рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2020 р. у справі № 910/6671/20 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки вважає таке рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, із урахуванням висновків Верховного Суду та на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи. Поряд з цим, містяться посилання на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03.07.2019р. у справі №369/11268/16-ц, від 24.07.2019р. у справі № 405/1820/17, від 28.11.2019р. у справі №910/8357/18, від 05.09.2019р. у справі № 638/2304/17, від 07.12.2018р. у справі № 910/7547/17, 05.09.2019р. у справі № 638/2304/17, а також викладено свою позицію щодо їх застосування до спірних правовідносин.
27.01.2021р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Стар Інвестмент Ван" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Вказане клопотання мотивоване тим, що заявник контактував із хворим на Covid-19 та перебуває на самоізоляції. 
В судове засідання 27.01.2021 з`явилися представники позивача та підтримали заперечення проти апеляційної скарги, викладені у відзиві, просили залишити апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Галичфарм" без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Також представники позивача висловили заперечення проти заявленого  клопотання про відкладення розгляду справи.
Колегія Північного апеляційного господарського суду, розглянувши заявлене клопотання та заслухавши думку представників позивача, відхилила його за необґрунтованістю та відсутністю будь-яких доказів, які підтверджують викладені обставини. 
Поряд з цим, Колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що всі учасники у справі належним чином повідомлені про дату, час і  місце проведення судового засідання, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.
Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) учасники справи зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою. Ч. 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Пунктом 9 ухвали Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 р. у справі № 910/6671/20 доведено до відома учасників апеляційного провадження, що нез`явлення їх представників у судове засідання не є перешкодою розгляду апеляційної скарги по суті. Ч. 1 ст. 202 ГПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Вичерпний перелік таких випадків наведений в ч. 2 вказаної статті. П. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Ч. 4 ст. 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Колегією суддів не встановлено жодних підстав, передбачених вказаними вище положеннями ГПК України для відкладення розгляду апеляційної скарги. 
Поряд з цим, за приписами ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні від 03.04.2008р. у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain") від 07.07.1989р.).
Оскільки відповідачі, третя особа та Товариство з обмеженою відповідальністю "Стар Інвестмент Ван" належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, явка представників в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства "Галичфарм" у цій справі за відсутності представників апелянта (третьої особи), інших відповідачів.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства колегія встановила таке.
Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 18.06.2019р. у справі № 910/2542/19 стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Атол, Товариства з обмеженою відповідальністю "УАУ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтохімімпекс" на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" 203 669 109,88 гривень боргу та 672 350,00 гривень судових витрат.
На виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 18.06.2019 у справі № 910/2542/19 видано накази.
Приватним виконавцем 23.10.2019 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60381323 з примусового виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 18.06.2020 у справі 910/2542/19 (щодо відповідача-1).
Відповідачем-1 направлено Господарському суду Полтавської області одночасно дві скарги на дії приватного виконавця (вих. № 31/10-01 від 31.10.2019 та вих. №31/10-02 від 31.10.2019). Наведені обставини підтверджені ухвалами Господарського суду Полтавської області від 05.11.2019 у справі №910/2542/19.
Після подання скарг на дії приватного виконавця, відповідачем-1 (у даній справі) направлено до місцевого суду апеляційну скаргу на судове рішення від 18.06.2019 у справі № 910/2542/19 після закінчення процесуальних строків оскарження та без сплати судового збору.
Приймаючи рішення про залишення апеляційної скарги без руху (ухвала Східного апеляційного господарського суду від 28.11.2019 у справі № 910/2542/19), колегією суддів окремо зазначено, що матеріали справи містять докази отримання представником ТОВ «Нафтохімімпекс» повного тексту оскаржуваного рішення - 11.07.2019. Відповідний факт підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення про отримання відповідачем рішення.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.12.2019 у справі № 910/2542/19 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтохімімпекс" (відповідач-1 у даній справі) повернуто заявнику.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується іншими учасниками провадження, відповідачеві-1 було перераховано покупцем (відповідачем-2) 21.11.2019 17 323 263,65 та 25 000 000,00 гривень. Ця обставина, як правильно зауважив суд першої інстанції, є прямим свідченням наявності необхідних фінансових можливостей у встановлений ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.11.2019 у справі № 910/2542/19 строк виконати її вимоги в частині сплати судового збору та довести можливу несправедливість рішення місцевого суду в частині прав апелянта.
Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що обставина сплати відповідачеві-1 коштів за спірним договором підтверджує реальну можливість відповідача-1 хоча б частково виконати свій обов`язок, встановлений (зокрема і насамперед) статтею 129-1 Конституції України, проте відповідних доказів матеріали справи не містять. Більше того, відповідно до ухвали Господарського суду Полтавської області у справі 910/2542/19 від 11.03.2020 станом на день її проголошення основний борг через чотири місяці з отримання відповідачем-1 грошових коштів за відчуженні цінні папери зберігся у початковому розмірі, встановленому судовим рішенням по суті позовних вимог. 
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутність факту виконання судового Господарського суду Полтавської області у справі 910/2542/19 від 11.03.2020 слід розцінювати як додатковий доказ реальних намірів відповідача-1 у даній справі уникнути встановленого судовим рішенням обов`язку сплатити прострочений борг перед кредитором, а також про те, що має місце умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили і є обов`язковим до виконання відповідачем-1 у вказаній справі.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Ухилення у той чи інший спосіб від виконання судового рішення прямо зобов`язаної особи безумовно є прямим порушенням вимог статті 129-1 Конституції України.
Надання діям, направленим на ухилення від виконання судового рішення, зовнішніх ознак правової поведінки не змінює факту порушення норми прямої дії статті 129-1 Конституції України, яка має чітко виражений імперативний характер.
Створення зовнішніх ознак апеляційного оскарження судового рішення без подальшого наміру розгляду справи по суті апеляційних вимог та одночасне відчуження майнових активів (у даному випадку як самих цінних паперів так і отриманих за них грошових коштів) доводить «поза розумним сумнівом» факт порушення відповідачем-1 вимог статті 129-1 Конституції України.
Відповідачем-1 після подання апеляційної скарги 21.11.2019 укладено з відповідачем-2 (за посередництвом професійного торговця цінними паперами Приватного акціонерного товариства «Окма») договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ-18 від 21.11.2019р., за яким відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв цінні папери на загальну суму 42 323 263,65 грн.
За твердженням позивача цей договір укладено з метою недопущення звернення стягнення в процедурі виконання судового рішення Господарського суду Полтавської області від 18.06.2020 у справі № 910/2542/19.
Факт порушення оспореним договором права саме позивача підтверджується ухвалою Господарського суду Полтавської області від 11.03.2020 у справі №910/2542/19, якою замінено стягувача на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (позивач у даній справі) в частині стягнення 203 669 109, 88 гривень боргу.
Вирішуючи спори про визнання договорів недійсними, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними та настання відповідних наслідків, а саме відповідність змісту договору вимогам закону, моральним засадам суспільства, правоздатність сторін договору, у чому конкретно полягає неправомірність та інші обставини, що є істотними для правильного вирішення спору.
Правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених Законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених Законом.
Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною першою статті 4 ЦК України визначено, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України передбачено серед загальних засад цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 2 ст. 13 ЦК України).
Колегія суддів погоджується із доводами позивача щодо того, що в договірних (кредитних) зобов`язаннях в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значущі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018р. у справі № 910/7547/17).
Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (див. постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019р. у справі № 638/2304/17).
За загальним висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019р. у справі №369/11268/16-ц, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
В цьому сенсі, суд першої інстанції правильно відхилив доводи позивача про фіктивність оспорюваного договору, тобто відсутність підстав для визнання його недійсним з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, з огляду на те, що цей правочин було виконано.
Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо посилання на згаданий  висновок Великої Палати Верховного Суду, оскільки він стосується випадків оспорювання правочину в першу чергу з підстав фіктивності, однією з ознак якого може бути ухилення від виконання зобов`язань за судовим рішенням. В цьому сенсі Велика Палата Верховного Суду лише констатує право позивача на звернення з відповідним позовом, не звужуючи в такому випадку правові підстави для оспорювання правочинів в цілому на підставі загальних засад цивільного законодавства. Аналогічно відхиляються доводи апелянта про те, що у спірному випадку відсутній умисел обох сторін правочину, оскільки його наявність є істотною обставиною саме для встановлення фіктивності правочинів. 
В конкретному спірному випадку, як правильно встановлено судом першої інстанції, оспорюваний правочин вчинено очевидно на шкоду позивачеві, як стягувачеві за рішенням Господарського суду Полтавської області від 18.06.2020 у справі № 910/2542/19. Більше того, мала місце поведінка, яку правильно кваліфікує суд першої інстанції зловживанням правом на шкоду позивачеві. Зокрема, мова  йде про відчуження цінних паперів, отримання грошових коштів за  договором купівлі-продажу цінних паперів № БВ-18 від 21.11.2019р. та ухилення від бодай часткового виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 18.06.2020 у справі № 910/2542/19 на стадії його примусового виконання в рамках виконавчого провадження №60381323.
Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами позивача, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу з приводу того, що правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. У правозастосовчій практиці подібні правочини кваліфікуються судами як "фраудаторні".
З цього приводу слід додатково звернути увагу на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.07.2019р. у справі № 405/1820/17.
Так, Верховний Суд зауважує, що фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14.05.1992 р. № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України «Про виконавче провадження»).
Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
В контексті схожих правовідносин (коли мова йде про реально виконаний правочин) Верховний Суд зауважує, що та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.
Верховним Судом у постанові від 24.07.2019р. у справі справі № 405/1820/17 також враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю. Колегія суддів погоджується із окремими доводами апелянта щодо відмінності обставин справи № 405/1820/17, де викладені висновки Верховного Суду у постанові від 24.07.2019р., від обставин справи, що розглядається. В той же час, в обох випадках суди виходять із обставин фактичного виконання оспорюваного договору (тобто, відсутності підстав для визнання його фіктивним) щодо відчуження майна особою, яка одночасно є боржником за судовим рішенням про стягнення заборгованості на користь третьої особи, та кваліфікують такий правочин як вчинення недобросовісних дій, зловживання цивільними правами на шкоду правам цій третій особі (стягувачеві за судовим рішенням), а також доходять висновку про те, що відчуження майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на таке майно, тобто з метою ухилення від виконання судового рішення.
Таким чином, колегія суддів на підставі встановлених обставин справи судом першої інстанції, доходить висновку про те, що договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ-18 від 21.11.2019р. є фраудаторним правочином, а обставина реального виконання вказаного договору не спростовує того, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно відповідача-1 (ухилення від виконання судового рішення), відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства, зокрема, як такий, що прямо порушує імперативні вимоги статті 129-1 Конституції України.
Поряд з цим, колегія суддів зауважує, що обставини, на які посилається сторона спору з урахуванням принципу змагальності, закріпленого у ч. 3 ст. 2, ст. 13 ГПК України, мають бути доведені ним належними, допустимими та достовірними доказами відповідно до ч.1 ст. 74, ст.ст.76-78 ГПК України. Більше того, ч. 4 ст. 74 ГПК України передбачено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. А ч. 4 ст. 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності реалізований, зокрема, в нормах нормах статей 161, 162, 165, 167 ГПК України. 
Так, ч. 1 ст. 161 ГПК України встановлено, що при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Ч. 3 ст. 165 ГПК України визначено, що відзив, серед іншого, повинен містити заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права. З іншої сторони, ч. 4 ст. 165 ГПК України встановлено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього. Аналогічні вимоги встановлені до пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, порядок подання яких регулюється ст. 168 ГПК України. 
Колегією суддів за результатом детального аналізу заяв по суті справи, поданими як відповідачем-1, так і апелянтом (третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору), що ні апелянт, ні відповідач-1 не заперечували обставини неплатоспроможності відповідача-1 щодо виконання виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 18.06.2020 у справі № 910/2542/19, невиконання цього рішення станом на момент пред`явлення позову в цілому, а також не надали жодних доказів для спростування цих обставин. 
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що додатковою правовою підставою недійсності укладеного 21.11.2019 договору відчуження цінних паперів є частина четверта статті 9 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки спірний правочин укладено після відкриття виконавчого провадження, що призвело до неможливості задовольнити відповідачем-1 вимоги позивача за рахунок відчужених цінних паперів на користь відповідача-2. 
З приводу доводів апелянта про те, що судом не враховано оскарження відповідачем-1 виконавчих дій приватного виконавця в рамках виконавчого провадження ВП № 60381323 з примусового виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 18.06.2019 у справі № 910/2542/19, колегія суддів встановила таке.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 18.02.2020 у справі № 910/2542/19, серед іншого, було визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника B. Л. щодо відкриття виконавчих проваджень ВП № 60381507 та ВП № 60381323 з подальшим їх об`єднанням у ВП № 60398648, а також зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника B. Л. скасувати наступні постанови: від 23.10.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП № 60381507, від 23.10.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП № 60381323, від 23.10.2019 про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження ВП № 60381323 тощо. В той же час, апелянт замовчує ту обставину, що ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 у справі № 910/2542/19 зупинено дію вказаної ухвали, а постановою від 21.04.2020 її скасовано в частині задоволення скарги боржника на дії приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. та прийнято в цій частині нове рішення, яким в задоволенні скарги боржника про визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника B.Л. щодо: відкриття виконавчих проваджень ВП №60381507 та ВП №60381323 з подальшим їх об`єднанням у ВП №60398648; зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника B.Л. скасувати постанову від 23.10.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП №60381507, постанову від 23.10.2019 про відкриття виконавчого провадження ВП №60381323, постанову від 23.10.2019 про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження ВП №60381323 тощо, - відмовлено. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 21.04.2020 у справі №  910/2542/19 залишена без змін постановою Верховного Суду від 21.07.2020.
Також колегія суддів зауважує, що докази зупинення, закриття виконавчого провадження ВП №60381323 в матеріалах справи відсутні. Аналогічно, відсутні докази зупинення дії рішення Господарського суду Полтавської області від 18.06.2019 у справі № 910/2542/19. Таким чином, лише намір відповідача-1 оскаржити судове рішення чи незгода з ним не може розглядатись як підстава для невиконання такого рішення.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду міста Києва про те, що договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ-18 від 21.11.2019р. укладено з порушенням вимог статті 129-1 Конституції України, статей 3, 13, 203 ЦК України та частини четвертої статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» і прямо порушує право позивача як кредитора у виконавчому провадженні ВП №60381323 з примусового виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 18.06.2019 у справі № 910/2542/19.
Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зауважує таке. 
ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне  застосування норм матеріального права.
Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерне товариство "Галичфарм" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 10.11.2020 р. у справі № 910/6671/20 - без змін.
2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Галичфарм". 
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України. 
Повний текст постанови складено 01.02.2021р. 

Головуючий суддя                                                            А.І. Мартюк 

Судді                                                                                Л.П. Зубець

                                                                                С.В. Владимиренко