П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
14 січня 2021 року
м. Київ
Справа № 9901/584/19
Провадження № 11-275заі20                                
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Прокопенка О. Б.,
суддів Анцупової Т. О., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В.,                  Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Штелик С. П.,
за участю секретаря судового засідання Ключник А. Ю.,
представника позивачки- Костирі Г. А.,
представника відповідача - Цуцкірідзе І. Л.,
розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про скасування рішення,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 7 серпня 2020 року (судді Бевзенко В. М.,                Білак М. В., Загороднюк А. І., Калашнікова О. В., Соколов В. М.),
УСТАНОВИЛА:
9 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, у якому просила скасувати рішення ВРП від 31 жовтня 2019 року № 2858/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Комінтернівського районного суду міста Харкова на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України» (далі - Рішення ВРП). 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 послалася на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не було враховано клопотання позивачки про відкладення розгляду справи у зв`язку з її тимчасовою непрацездатністю, а оскаржуване рішення про звільнення позивачки ухвалено усупереч статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) в період її тимчасової непрацездатності.
Крім того, на переконання позивачки, прийняття відповідачем Рішення без її участі, з неможливістю надання нею особисто пояснень на засіданні ВРП, позбавило її права заявити про відставку за станом здоров`я.
ОСОБА_1 вважає, що наслідком недотримання ВРП процедури звільнення судді стало порушення законодавчо встановленої гарантії незалежності судді, яка забезпечується особливим порядком її призначення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, звільнення та припинення повноважень, що визначено пунктом 1 частини п`ятої статті 48 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 7 серпня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що ВРП діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), з дотриманням принципів пропорційності та законності. Рішення містить обґрунтовані мотиви, з яких відповідач дійшов правильного висновку про наявність підстав для звільнення позивачки з посади судді Комінтернівського районного суду міста Харкова.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, адвокат Костиря Г. А. в інтересах   ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушує питання про скасування цього рішення та ухвалення нового - про задоволення позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовано безпідставним незастосуванням судом першої інстанції до спірних правовідносин положень КЗпП. 
Так, на переконання скаржника, оскільки у спеціальних законах № 1402-VIII та                 № 1798-VIII відсутня норма, яка б у своїй гіпотезі передбачала випадок звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а в диспозиції визначала певні правила поведінки на такий випадок, то до спірних правовідносин обов`язковому застосуванню підлягає загальна норма трудового законодавства, а саме стаття 40 КЗпП.
Скаржник зазначає, що, попри непоширення норм КЗпП в частині підстав для звільнення судді та передбаченої для цього спеціальним законом процедури, право працівника не бути звільненим в період тимчасової непрацездатності, закріплене у частині третій статті 40 цього Кодексу, не обмежене спеціальним законом, а тому повинно бути застосоване до спірних правовідносин. Судді, як будь-які інші працівники, не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України.
Скаржник також наголошує, що заяву про відставку відповідно до пункту 1 частини шостої статті 126 Конституції України позивачка з причини її непрацездатності та перебуванні на стаціонарному лікуванні не змогла оголосити на засіданні ВРП, право участі у якому їй гарантовано законом. Із цих же причин  ОСОБА_1 не могла отримувати за місцем проживання та роботи листи ВРП про запрошення на засідання, і за наявності у ВРП повідомлень від позивачки про її перебування на стаціонарному лікуванні відповідач умисно позбавив позивачку права взяти участь у засіданні ВРП та надати відповідні пояснення.
У відзиві на апеляційну скаргу ВРП просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вважаючи це рішення законним і обґрунтованим.
ВРП зазначає, що оскаржуване ОСОБА_1 . Рішення ухвалено повноважним складом цього органу та підписано всіма членами ВРП, які брали участь у його ухвалені, містить посилання на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, тому підстав для його скасування немає. 
Зокрема, ВРП зазначає, що Основним Законом безпосередньо передбачено, що підставою для звільнення судді із займаної посади є виявлення за результатами оцінювання його невідповідності цій посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання. Ураховуючи те, що за результатами кваліфікаційного оцінювання позивачка не підтвердила відповідність займаній посаді за критерієм професійної компетентності, то в силу наведених положень Основного Закону підлягала звільненню із займаної посади.
Крім того, ВРП вказує на те, що вона своєчасно та належним чином повідомила суддю ОСОБА_1 про дату та час засідань 12 лютого, 1 серпня, 12 та 24 вересня, 31 жовтня 2019 року з використанням усіх можливих засобів, а саме шляхом надіслання письмових запрошень для участі у засіданні на адресу суду, де суддя працює, на адресу проживання судді та шляхом оприлюднення відповідного запрошення на офіційному вебсайті ВРП. Прийняття оскаржуваного рішення                  31 жовтня 2019 року за відсутності судді не суперечить абзацу четвертому              пункту 17.41 Регламенту ВРП, згідно з яким повторна неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.
Відповідач наголошує, що до ВРП не надходила заява позивачки про її звільнення з посади судді у зв`язку з неспроможністю виконувати повноваження за станом здоров`я, а зважаючи на особливий порядок та підстави звільнення судді з посади, положення КЗпП не можуть застосовуватися до спірних правовідносин.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 та представник ВРП підтримали доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та відзиві на неї. 
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, заслухавши представників позивачки та відповідача, Велика Палата Верховного Суду переглянула оскаржуване судове рішення і не виявила порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати.
Надаючи оцінку викладеним у скарзі та відзиві на неї доводам учасників справи, Велика Палата Верховного Суду керується таким.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.     
Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Носіями судової влади в Україні є професійні судді.
Підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України передбачено, що з дня набрання чинності Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»                 (далі - Закон № 1401-VIII) відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
Згідно з пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону    № 1402-VIII відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС.
За приписами пункту 12 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, розглядаються на засіданні ВРП в пленарному складі на підставі подання ВККС в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону. Оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання відбувається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.
Порядок розгляду питання про звільнення судді з посади за особливими обставинами визначений статтею 56 Закону № 1798-VIII.
Питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; порушення суддею обов`язку підтвердити законність джерела походження майна), ВРП розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді. Суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання ВРП у порядку, визначеному цим Законом. Неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності (частина третя статті 56 Закону № 1798-VIII).
За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП ухвалює вмотивоване рішення (частина шоста статті 56 Закону № 1798-VIII).
У ході розгляду справи суд установив, що Указом Президента України від 7 вересня 1996 року № 814/96 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Комінтернівського районного суду міста Харкова строком на п`ять років. Постановою Верховної Ради України від 5 липня 2001 року № 2613-ІІІ «Про обрання суддів» ОСОБА_1 обрано на посаду судді Комінтернівського районного суду міста Харкова безстроково.
Згідно з положеннями законів № 1401-VIII та № 1402-VIII ВККС рішенням від                    1 лютого 2018 року № 8/зп-18 призначила кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Комінтернівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 
2 березня 2018 року ВККС прийняла рішення № 33/зп-18, яким визначила графік проведення іспиту в межах кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді, призначеного її рішенням від 1 лютого 2018 року № 8/зп18, визначила черговість стадій складення іспиту, встановила мінімально допустимий бал іспиту - 50 відсотків від максимально можливого бала у разі набрання суддею: 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за складення анонімного письмового тестування, 50 і більше відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання.
Суддя Комінтернівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 за результатами складання анонімного письмового тестування отримала 56,25 бала, за виконання практичного завдання - 42 бали.
Рішенням від 21 грудня 2018 року № 1990/ко-18 ВККС: визначила, що суддя Комінтернівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 не склала іспиту для суддів, призначеного рішенням Комісії від 2 березня 2018 року № 33/зп-18; відмовила судді Комінтернівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди»; визнала суддю Комінтернівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді; вирішила внести подання до ВРП про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Комінтернівського районного суду міста Харкова.
Позивачка скористалася процедурою судового оскарження рішення ВККС від                 21 грудня 2018 року № 1990/ко-18. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 15 квітня 2019 року у справі № 9901/47/19 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ВККС про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 21 грудня 2018 року № 1990/ко-18.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 25 червня 2019 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення ВККС в частині внесення до ВРП подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Комінтернівського районного суду міста Харкова - скасувала, а провадження у справі в цій частині закрила. В іншій частині рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2019 року залишила без змін.
Подання з рекомендацією ВККС від 21 грудня 2018 року № 1990/ко-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Комінтернівського районного суду міста Харкова надійшло до ВРП 18 січня 2019 року. 
31 жовтня 2019 року ВРП прийняла рішення № 2858/0/15-19, яким звільнила ОСОБА_1 з посади судді Комінтернівського районного суду міста Харкова на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
Відповідно до витягу з протоколу засідання ВРП від 31 жовтня 2019 року № 79                  у засіданні ВРП брали участь 15 її членів, тобто більшість від її складу, з яких                          12 проголосували «за» звільнення позивачки, «проти» - 2, «не брали участі в голосуванні» - 0.
Наказом Комінтернівського районного суду міста Харкова від 6 грудня 2019 року                        № 02-03/180 на підставі Рішення ВРП суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату Комінтернівського районного суду міста Харкова з 10 грудня 2019 року.
Приписами частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII передбачено, що рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;
3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Оскаржуване Рішення ВРП ухвалено повноважним складом ВРП та підписано всіма членами цього органу, які брали участь у його ухвалені.
З оскаржуваного Рішення ВРП убачається, що у зв`язку з ненабранням                 ОСОБА_1 за результатами анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання мінімально допустимого бала, який би їй надавав право допуску до наступного етапу оцінювання «Дослідження досьє та співбесіда», рішенням ВККС від 21 грудня 2018 року № 1990/ко-18 позивачку визнано такою, що не відповідає займаній посаді, та рекомендовано ВРП розглянути питання про її звільнення з посади судді. На підставі цього рішення ВККС відповідач, керуючись підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, пунктом 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону  № 1402-VIII, статтями 3, 30, 34, 56, пунктом 12 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, прийняв рішення про звільнення позивачки з посади судді.
Таким чином, Рішення ВРП містить також і посилання на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Крім того, згадане рішення ВККС від 21 грудня 2018 року № 1990/ко-18 в частині визнання судді ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді, було предметом судової перевірки, за наслідками якої суди першої та апеляційної інстанцій вказали на те, що оскільки за виконання практичного завдання позивачка набрала 42 бали (з максимально можливих 120), тобто менше 50 відсотків від максимально можливого бала, то ОСОБА_1 не підтвердила своєї професійної компетентності на етапі іспиту загалом, а тому правомірно не допущена Комісією до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання. ВККС під час прийняття оскаржуваного рішення діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо та пропорційно.
Таким чином, суди у зазначеній справі (№ 9901/47/19) не встановили наявності підстав для скасування рішення ВККС від 21 грудня 2018 року № 1990/ко-18 про визнання судді Комінтернівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді і така обставина згідно з підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України є підставою звільнення судді.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що згадана норма Основного Законує самостійною, окремою, відмінною від наведених у статті 126 Конституції України,підставою звільнення судді безпосередньо за результатами виявлення під час проведення оцінювання судді невідповідності його займаній посаді за критерієм компетентності. Зазначена підстава з`явилася внаслідок запровадження такого заходу перевірки відповідності суддів займаній посаді, як кваліфікаційне оцінювання. 
Велика Палата Верховного Суду вважає безпідставними посилання на необхідність скасування оскаржуваного Рішення ВРП з огляду на його ухвалення за відсутності судді.
Як свідчать матеріали справи, ВРП листом від 31 січня 2019 року № 3706/0/9-19 надіслала позивачці запрошення на участь у засіданні, призначеному на 12 лютого 2019 року о 10 годині, щодо розгляду матеріалів про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Комінтернівського районного суду міста Харкова на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
Аналогічні запрошення ВРП надсилала позивачці на 1 серпня, 12, 24 вересня та                31 жовтня 2019 року.
У заяві від 8 лютого 2019 року позивачка повідомила ВРП про неможливість з`явитися на засідання 12 лютого 2019 року у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні та просила відкласти розгляд матеріалів про її звільнення.
У заяві-повідомленні від 27 липня 2019 року позивачка повідомила ВРП про наявність підстав для відкладення розгляду подання ВККС про її звільнення з огляду на оскарження рішення ВККС у судовому порядку.
9 вересня 2019 до відповідача надійшли дві заяви ОСОБА_1 , в одній з яких вона просила зняти з порядку денного 12 вересня 2019 року питання щодо її звільнення з посади судді до завершення вироком суду резонансних кримінальних справ, які знаходяться у неї на розгляді як судді Комінтернівського районного суду міста Харкова, а в іншій - відкласти питання порядку денного на іншу дату.
Крім того, 12 вересня 2019 року до відповідача надійшла заява ОСОБА_1 , у якій вона повідомила, що з 10 вересня 2019 року знаходиться на амбулаторному лікуванні, у зв`язку із чим просила відкласти розгляд питання про її звільнення.
У наступних заявах, поданих 23 вересня та 30 жовтня 2019 року відповідно, позивачка повідомляла ВРП про перебування на стаціонарному лікуванні та просила не розглядати за її відсутності питання про звільнення.
Наведене свідчить про обізнаність судді ОСОБА_1 щодо призначення засідань ВРП з розгляду питання про її звільнення, отже, позивачка мала можливість реалізувати свої процесуальні права щодо надання пояснень шляхом їх надіслання у письмовому вигляді на адресу ВРП чи через свого представника, який діяв в інтересах ОСОБА_1 на підставі угоди на надання адвокатських послуг від                     31 серпня 2015 року та був уповноважений подавати від імені позивачки всі необхідні документи.
До того ж, ураховуючи наведені вище положення статті 56 Закону № 1798-VIII, за якими неявка судді на засідання незалежно від причин за умови належного повідомлення не перешкоджає розгляду питання за його відсутності, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду про відсутність  порушень з боку відповідача з приводу прийняття оскаржуваного рішення без участі ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання ОСОБА_1 при обґрунтуванні позову на позбавлення її відповідачем права заявити про звільнення за станом здоров`я внаслідок прийняття оскаржуваного рішення за її відсутності, адже вона була обізнана про перебування на розгляді у ВРП подання ВККС про її звільнення ще з початку 2019 року й упродовж часу розгляду цього подання, зокрема до 20 вересня 2019 року, відколи, як зазначала позивачка у зверненнях до ВРП, вона перебувала на стаціонарному лікуванні, не була позбавлена можливості подати відповідну заяву шляхом направлення її на адресу ВРП, як направляла інші свої заяви. Законодавець не обмежує подання такої заяви виключно особистим оголошенням її суддею на засіданні ВРП.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає правильними висновки суду першої інстанції про помилковість твердження позивачки стосовно порушення ВРП процедури прийняття оспорюваного Рішення ВРП внаслідок розгляду питання про звільнення судді в період її непрацездатності.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що суддя - це посадова особа, що має статус, визначений чинним законодавством. Призначення чи обрання на посаду, звільнення та організація суддівської кар`єри (професійної діяльності) здійснюється в порядку спеціальних процедур, визначених спеціальним законодавством.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон № 1402-VIII.
Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 48 Закону № 1402-VIII незалежність судді забезпечується, зокрема, особливим порядком його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень.
Статтею 128 Конституції України передбачено, що призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП в порядку, встановленому законом. 
З огляду на особливий статус судді, правове регулювання питання звільнення судді з посади визначається винятково Конституцією України та Законом                         № 1402-VIII.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства,                        а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі. Тобто на суддю як на особу публічного права із особливим статусом загальні норми трудового законодавства поширюються субсидіарно. 
За правилами статті 112 Закону № 1402-VIII рішення про звільнення судді з посади ухвалює ВРП у порядку, встановленому Законом № 1798-VIII. 
Відповідно до статті 125 Закону № 1402-VIII припинення повноважень судді є підставою для припинення трудових відносин судді із відповідним судом, про що голова суду видає наказ.
Тобто рішення ВРП про звільнення судді з посади є правовою підставою для закінчення конкретних трудових відносин судді з відповідною судовою установою. Тому суд першої інстанції слушно вказав на те, що оскільки оскаржуване Рішення ВРП про звільнення судді не є актом про припинення трудових відносин судді ОСОБА_1 та Комінтернівського районного суду міста Харкова, то передбачена статтею 40 КЗпП заборона звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності на спірні правовідносини не розповсюджується.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову зроблені за повного з`ясування судом обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, відповідають установленим судом обставинам та ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315, частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове   рішення - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що суд прийняв правильне і законне рішення, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 7 серпня 2020 року - без змін.
Керуючись статтями 243, 250, 266, 308, 315, 316, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від                      7 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя | В. С. Князєв
Суддя-доповідач | | О. Б. Прокопенко |
Судді: | Т. О. Анцупова | К. М. Пільков |
| В. В. Британчук | В. В. Пророк |
| Ю. Л. Власов | Л. І. Рогач |
| І. В. Григор`єва | О. М. Ситнік |
| Ж. М. Єленіна | В. М. Сімоненко |
| О. С. Золотніков | І. В. Ткач |
| Л. Й. Катеринчук | С. П. Штелик |
| Л. М. Лобойко | |