Номер провадження: 22-ц/813/2895/21 
Номер справи місцевого суду: 495/10305/17
Головуючий у першій інстанції Боярський О.О.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2021 року                                                                         м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Князюка О. В.,
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О. М., 
за участю секретаря – Бикової К.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права шляхом визнання майна особистою приватною власністю та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 вересня 2018 року, -
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
06.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист права шляхом визнання майна особистою приватною власністю, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 26.10.2007 року по 08.10.2013 рік. В період знаходження у шлюбі із ОСОБА_2 . ОСОБА_1 уклав договір довічного утримання із ОСОБА_3 , відповідно до якого він набув у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та в свою чергу ОСОБА_1 зобов`язався довічно повністю утримувати останню, забезпечуючи її харчуванням, одежею, доглядом, необхідною допомогою та зберегти у її безоплатному довічному користуванні зазначену квартиру. Вказаний договір було укладено позивачем не в інтересах сім`ї та він є особистою приватною власністю останнього. З огляду на викладене, з метою вільної реалізації своїх прав власника щодо вказаного нерухомого майна, позивач був змушений звернутися до суду з позовом.
06.03.2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку цієї квартири, обґрунтовуючи позов тим, що спірна квартира була придбана в період шлюбу, а отже на вказане нерухоме майно розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції:
Рішенням Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права шляхом визнання майна особистою приватною власністю – задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя – відмовлено.

Коротний зміст вимог апеляційних скарг та заперечення інших учасників справи
Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій з посиланням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що з 26.10.2007 року по 08.10.2013 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходились у шлюбі, під час якого, а саме 09.12.2010 року був укладений договір довічного утримання між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на той час чоловіком апелянта, згідно якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 у власність спірну квартиру. 
Представник ОСОБА_2 зазначає, що в період шлюбу вона була офіційно працевлаштована та отримувала заробітну платню, отже, гроші, які вона отримувала, йшли на потреби сім`ї, у тому числі на придбання продуктів харчування, одежу, ліки для ОСОБА_3 , яку вона разом з чоловіком доглядала згідно договору довічного утримання. 
Окрім того ОСОБА_1 не було надано до суду жодного доказу, про те, що вказана квартира була придбана за його особисті кошти, що договір довічного утримання укладався не в інтересах сім`ї, а тільки в інтересах ОСОБА_1 , що тільки він особисто доглядав та матеріально забезпечував ОСОБА_3 . 
Також представник апелянта зазначає, що районний суд безпідставно залучив до справи та посилався як на належний доказ на копії позовної заяви ОСОБА_2 від 30.05.2013 року, оскільки зазначені документи не були завіренні та не вказано де знаходяться оригінали вказаних документів. ОСОБА_4 звертає увагу на те, що ОСОБА_1 , всупереч вимогам СК України, не довів, що справжньою метою укладання договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а його власні, оскільки спірна квартира була придбана згідно договору довічного утримання від 09.12.2010 року, у період шлюбу, з використанням коштів сімейного бюджету.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом 
26 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивльного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 421.
08.10.2013 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 495/4547/13-ц, шлюб було розірвано.
В період шлюбу, а саме 09.12.2010 року укладно договір довічного утримання між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , який встановлював права та обов`язки сторін договору.
Відповідно до умов якого:
п. 1.1. відчужувач ОСОБА_3 передає, а набувач ОСОБА_1 отримує у власність однокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 ;
п. 2.1. ОСОБА_1 зобов`язується довічно повністю утримувати ОСОБА_3 , забезпечувати її харчуванням, одежою, доглядом, необхіною допомогою та зберігти у її безоплатному довічному користуванні згадану у цьому договорі квартиру;
п.2.2. ціна матеріального забезпечення (харчування, одежа, догляд та необхідна допомога) сторонами визначена у розмірі 600 грн. у місяць.
Право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване 10.01.2011 року КП "Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації", реєстраційний номер 25378436, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 12).
Після укладення шлюбу 20.08.2016 року ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 та копією паспорта останньої серії НОМЕР_3 (а.с. 52-53).

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05.11.2018 року під головування судді Гірняк Л.А провадження ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права шляхом визнання майна особистою приватною власністю та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 вересня 2018 року було відкрито.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05.11.2018 року справу було призначено до розгляду.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.
Відповідно до ч.6ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно – територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
В порядку ч.6ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи Одеського апеляційного суду визначено 03.01.2019.
Згідно до ч.5ст.31 ЦПК України у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Кравець Ю.І. – головуючий суддя, судді – Журавльов О.Г., Комлева О.С. що є підставою для прийняття справи до провадження, а також призначення її до розгляду.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.01.2019 року під головування судді Кравця Ю.І. справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права шляхом визнання майна особистою приватною власністю та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 вересня 2018 року було призначено до розгляду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 08.11.2019 року на виконання п. 1.4. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року зі змінами від 23.10.2019 року та рішенням ВРП "Про переведення суддів апеляційного суду Одеської області Громіка Р.Д. до Одеського апеляційного суду" від 15.10.2019 року № 2739/0/15-19, рішенням ВРП "Про переведення суддів апеляційного суду Одеської області Князюка О.В. до Одеського апеляційного суду" від 15.10.2019 року № 2733/0/15-19року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: О. С. Комлевої, О. Г. Журавльова.
Розпорядженням № 5892 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.11.2019 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Таварткіладзе О. М. та Заїкіна А. П..
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.11.2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права шляхом визнання майна особистою приватною власністю та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 вересня 2018 року було прийнято до провадження та призначено до розгляду.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1 з подальшими змінами, на усій території України з 12 березня установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.
Пунктами 1,5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: “помаранчевий” або “червоний”, зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
03.02.2021 року представником ОСОБА_2 – адвокатом Холудєєвим Борисом Єгоровичем на електронну адресу Одеського апеляційного суду було надіслано клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування поданого клопотання представник апелянта посилається на Постанову Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «про запобігання на території України коронавірусу» та карантинні заходи в Україні з 12.03.2020 року до 28.02.2021 року.
Частинами першою - третьою статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами – суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.
14.02.2019 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 9901/43/19, зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного документу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним.
Матеріалами справи, зокрема відомостями заяви про відкладення розгляду справи, не підтверджується наявність електронного цифрового підпису у вказаній заяві про відкладення розгляду справи. Крім того відміткою на вказаній заяві про відкладення розгляду справи підтверджується відсутність електронного цифрового підпису зазначеного електронного документу.
Також апеляційний суд звертає увагу на наявність низки клопотань у справі представника апелянта про відкладення розгляду справи та неодноразове їх задоволення.
Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, усвідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Судом встановлено, що з 26 жовтня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 08.10.2013 року був розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі №495/4547/13-ц. Рішення суду набрало законної сили 21.10.2013 року (а.с. 6).
Після укладення шлюбу 20.08.2016 року ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 та копією паспорта останньої серії НОМЕР_3 (а.с. 52-53).
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку.
Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
За правилами ст. 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов`язок перед відчужувачем (ч. 3 ст. 746 ЦК України). Зміст обов`язків набувача за договором довічного утримання визначений у ст. 749 ЦК України.
Відповідно до ст. 754 ЦК України набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. На майно, передане набувачу за договором довічного утримання (догляду), не може бути звернене стягнення протягом життя відчужувача.
В період шлюбу із ОСОБА_8 , а саме 09.12.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, який встановлював права та обов`язки сторін договору.
Відповідно до умов якого:
п. 1.1. відчужувач ОСОБА_3 передає, а набувач ОСОБА_1 отримує у власність однокімнатну квартиру під АДРЕСА_1 ;
п. 2.1. ОСОБА_1 зобов`язується довічно повністю утримувати ОСОБА_3 , забезпечувати її харчуванням, одежою, доглядом, необхідною допомогою та зберігати у її безоплатному довічному користуванні згадану у цьому договорі квартиру;
п.2.2. ціна матеріального забезпечення (харчування, одежа, догляд та необхідна допомога) сторонами визначена у розмірі 600 грн. у місяць.
Згідно зі ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст. 334 цього Кодексу (з моменту державної реєстрації договору).
Право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване 10.01.2011 року КП "Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації", реєстраційний номер 25378436, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 12).
Як вбачається із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 02.12.2014 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 96).

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:
1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;
2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.
Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.
За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя".
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за цим договором на користь відчужувача.
За результатами розгляду справи № 6-2891цс15 Верховний Суд України прийняв постанову від 13 квітня 2016 року, згідно з якою зробив наступний правовий висновок: визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.
При цьому згідно ст.ст. 2 та 8 СК України саме Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини, зокрема, між подружжям. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
З огляду на зазначене, Верховний Суд України в своїй постанові від 24 травня 2017 № 6-843цс17 розвив та доповнив правовий висновок, викладений у постанові від 13 квітня 2016 року, наступною правовою позицією про застосування ст.ст. 60, 61 СК України з огляду на положення ст.ст. 744, 746 ЦК України із урахуванням положень ст.ст. 2, 8 СК України при вирішенні спорів між подружжям, у тому числі колишнім, про поділ їх спільного майна.
Так, для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України.
За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.
Вирішуючи в даному випадку питання про правовий режим придбаної ОСОБА_1 за договором довічного утримання спірної квартири, суд виходить із наступних обставин, викладених ОСОБА_1 в якості спростування презумпції спільності набутого майна, підтверджених письмовими доказами зібраними в матеріалах справи та поясненнями сторін.
Так, сторонами договору довічного утримання були: відчужувач - ОСОБА_3 та набувач - ОСОБА_1 . ОСОБА_8 не виступала набувачем в договорі довічного утримання, не приймала на себе ніяких зобов`язань по виконанню умов договору довічного утримання.
Судом встановлено, що умови вказаного договору з боку набувача майна фактично виконувались відповідачем за зустрічним позовом. ОСОБА_3 – відчужувач, після укладення договору проживала із матір`ю ОСОБА_1 в будинку батьків останнього в с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області. 
Таким чином фактично цілодобовий догляд за відчужувачем здійснювала мати позивача за первісним позовом. Вказані обставини не заперечувалися представником ОСОБА_8 при розгляді справи судом першої інстанції.
ОСОБА_8 , в супереч вимогам ст. 81 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження того, що за кошти сімейного бюджету відповідач виконував зобов`язання за договором довічного утримання суду не надано.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що посилання ОСОБА_8 на той факт, шо до травня 2012 року вона офіційно працювала та отримувала заробітну плату, на підтвердження чого надала копію трудової книжки, жодним чином не підтверджує факту її участі в матеріальному забезпеченні умов, необхідних для виконання договору утримання.
Крім того, як вказує ОСОБА_8 в своїй позовній заяві, поданій нею до суду 30.05.2013 році (а.с. 87-88) шлюбні відносини та ведення спільного господарства із ОСОБА_1 вона припинила в жовтні 2012 року та переїхала жити до своєї матері за адресою своєї реєстрації.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу неналежності наданих в суді першої інстанції доказів та безпідставного залучення їх до справи, а саме копій позовної заяви ОСОБА_2 від 30.05.2013 року, оскільки вони не були завіренні та не вказано де знаходяться їхні оригінали.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вищевказані докази були надані представником ОСОБА_9 в судовому засіданні від 14.08.2018 року (6:30 хв звукозапису судового засідання від 14.08.2018 року). 
З матеріалів справи вбачається, що вказані документи, а саме: позовна заява - зареєстрована Білгород-Дністровським міськрайонним судом у Одеській області вх. № 12524/136х від 30.05.2013 року, уточнена позовна заява (а.с. 91) - зареєстрована Білгород-Дністровським міськрайонним судом у Одеській області вх. № 26213/136х від 22.10.2013 року, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 грудня 2013 року та заочне рішення 08 жовтня 2013 року зберігаються у зазначеному суді а також знаходяться у загальному доступі на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень. Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що походження наданих суду доказів відоме як і їх місце зберігання.
Крім того, інформація, що міститься у наданих доказах, жодним чином не заперечувалась представником апелянта, під час розгляду справи судом першої інстанції, та не спростовується належними та допустимими доказами у суді апеляційної інстанції.
У судовому засіданні 14.08.2018 року представником ОСОБА_8 було заявлено факт того, що про смерть ОСОБА_3 тільки після отримання копії первісної позовної заяви у даній справі, що підтверджує необізнаність відповідачки за первісним позовом взагалі про життя та здоров`я відчужувача ОСОБА_3 ..
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що прийняття участі ОСОБА_8 у виконанні умов договору довічного утримання відчужувача спростовується також її необізнаністю щодо часу, місця та причини смерті останньої. 
Будь-яких належних та допустимих доказів того, шо ОСОБА_8 приймала участь у здійсненні догляду за відчужувачем ОСОБА_3 , як під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 так і після припинення шлюбних відносин (жовтень 2012 року) та розірвання шлюбу між сторонами (жовтень 2013) суду як першої так і апеляційної інстанції надано не було.
Отже апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що ОСОБА_8 не приймала участі також у похованні відчужувача, як було підтверджено представником позивача за зустрічним позовом, що у відповідності до ч. 3 ст. 749 ЦК України входить до зобов`язань набувача за договором довічного утримання.
Таким чином, відповідно до наведених фактів, змісту пояснень та положень договору довічного утримання, право власності на житлову квартиру виникло лише у ОСОБА_1 , як набувача за названим договором, оскільки договір довічного утримання укладався ним не в інтересах сім`ї , джерелом набуття предмету договору (спірної квартири) не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, ОСОБА_8 , яка не була визначена у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, не виконувала обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.
Виходячи з наведених підстав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання квартири його особистою приватною власністю.
Враховуючи, що спірна квартира не є спільною власністю подружжя, набутою за час шлюбу, то вона не підлягає розподілу між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , а тому вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання за нею право на 1/2 частину спірної квартири задоволенню не підлягають.
Щодо заяви ОСОБА_1 , про застосування строку позовної давності до зустрічних позовних вимог, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що підстав до застосування строку позовної давності у суду не має з огляду на наступне.
Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Виходячи із поданих заяв, та матеріалів справи, порушених правовідносин, суд вважає, що підстав до застосування строку позовної давності у суду не має.
У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Слід також зазначити, що європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, $ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвiсаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції). (dec.): Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) (ВП). 8 41. Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

РЕЗУЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384. 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 вересня 2018 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12.02.2021 року.

Головуючий:                                                                 О.В. Князюк

Судді:                                                                         А.П. Заїкін

                                                                        О.М. Таварткіладзе