ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

                                                                   Головуючий суддя у першій інстанції : Друзенко Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року	Львів	Справа № 460/6636/20 пров. № А/857/15736/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Макарика В.Я., Глушка І.В.
за участю секретаря судового засідання:          Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду  від 13 жовтня 2020 року у справі № 460/6636/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ,  Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дії та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, – 

                                                          ВСТАНОВИВ :

09.09.2020р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив суд, визнати протиправними дії щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні за період з 09.07.2019р. - 12.08.2020р. та  стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.07.2019р. - 12.08.2020р. включно в розмірі 251142,29грн. з відрахуванням обов`язкових платежів, податків та зборів.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.10.2020р. позов задоволено частково. Суд стягнув з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі - 43318,34 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів, податків та зборів. В решті вимог - відмовив.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянти Військова частина НОМЕР_1 та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, в яких зазначають, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт Військова частина НОМЕР_1 просить суд, рішення Рівненського окружного адміністративного суду  від 13.10.2020р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Апелянт ОСОБА_1 просить суд, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13.10.2020р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

ст.229 КАС України передбачено, що фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. 

Наказом командира військової частин НОМЕР_2 (по особовому складу) від 08.07.2019р. №133дск ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас на підставі пп. “а” п.2 ч.5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” за закінченням строку контракту та виключений із списків особового складу.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03.12.2019р. у справі №460/2338/19, яке набрало законної сили 03.01.2020р. визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2017р.-2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 8 липня 2019 року. 

Крім того, суд зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017р. - 2019р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08 липня 2019 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.04.2020р. у справі №460/448/20, яке набрало законної сили 08.07.2020р., визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. - 08.07.2019р з урахуванням січня 2008 року як  базового місяця. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 в повному розмірі індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015р. - 08.07.2019р. з урахуванням січня 2008 року як  базового місяця (а.с.37-42).

На виконання вказаних судових рішень позивачу на його картковий рахунок відповідач  перерахував: 11.02.2020р. компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі - 20283,09 грн., 13.08.2020р. індексацію грошового забезпечення в розмірі - 152990,28 грн. (а.с.10).

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 

В ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Із змісту ст.117 КЗпП України видно, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

В постанові від 15.09.2015р. в справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 

Як встановлено, вищезазначеними судовими рішеннями, які набрали законної сили, відповідач не провів повного розрахунку із ОСОБА_1 в день його звільнення, а саме  не виплатив індексацію грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Враховуючи ту обставину, що з вини відповідача не проведений при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 та наведений в постанові від 30.10.2019р.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції що з врахуванням частки складових компенсацій за невикористану додаткову відпустку  та індексації грошового забезпечення до даних правовідносин слід застосувати принцип співмірності.

З матеріалів справи видно, що позивачу за два останні повні місяці нараховано та вплачено грошове забезпечення за травень 2019 року (14843,02 грн.) та за червень 2019 року (14843,02 грн.), що в сукупності становить  -29686,04 грн. (а.с.11). Протягом цих двох місяців - 61 календарні дні, тому середньоденний заробіток становить 29686,04 : 61 = 486,66 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач 11.02.2020р. отримав суму компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасник бойових дій в розмірі – 20283,09 грн., а 13.08.2020р. - індексацію грошового забезпечення в розмірі - 152990,28 грн.

За період з 09 липня 2019 року (день звільнення) - 13 серпня 2020 року (день повного погашення заборгованості) - 401 календарний день.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виплат при звільненні зі служби в позивача становить: 195150,66 грн. (486,66 х 401).

Однак, з урахуванням вищенаведених висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.

При вирішенні даного питання враховуються такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що до даних правовідносин слід застосувати принцип співмірності з врахуванням розміру заборгованості.

Проте, у рішенні суду першої інстанції як вірно звернув увагу апелянт ОСОБА_1 не врахований порядок визначення істотності частки заборгованості при звільненні який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 р. у справі № 806/2473/18.

Так, судом першої інстанції визначено частку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 22,19738 % від суми 195150,66. При цьому, метод визначення частки 22,19738% не наведено.

Тобто, з врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019р. у справі № 806/2473/18 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 173272,10 грн. грн. ( 20283,09 грн. - частка виплаченої грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки) + 152990,28 (індексація грошового забезпечення) / 195150,66 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні)  *100 =  88,79%;

Сума яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості 88,79% становить - 486,66 грн. ( середня заробітна плата за один день) * 88,79 % = 432,10 грн.

432,10 грн.*401 днів затримки розрахунку = 173272,10 грн.

Отже, в даній справі слід врахувати принцип співмірності середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні який має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі – 173272,10 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми, а не суми в розмірі 43318,34 грн. яку помилково визначив суд першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки відповідач Військова частина НОМЕР_1 як суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб що визначені законами та Конституцією України. Проте, суд першої інстанції невірно визначив істотність частки заборгованості при звільненні що є підставою для зміни рішення в цій частині.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. в справі № 806/345/16, від 18.07.2018р. у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 р. у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011р. у справі №6-39цс11.

Інші  доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Із змісту ст.317 КАС України видно, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміни його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір однак, невірно визначив істотність частки заборгованості при звільненні що є підставою для зміни рішення в мотивувальній та резолютивній частинах з врахування мотивів цієї постанови.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                    ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Рівненського окружного адміністративного суду  від 13 жовтня 2020 року у справі № 460/6636/20 – змінити. 
Абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції. 
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 в користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки  розрахунку при звільненні в розмірі – 173 272,10 грн. ( сто сімдесят три тисячі двісті сімдесят дві гривні десять копійок ) з врахування обов`язкових платежів, податків та зборів.
Мотивувальну частину рішення змінити з врахування мотивів цієї постанови.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	В. Я. Макарик 	
 	 	І. В. Глушко  	
Повне судове рішення складено 05.03.2021р.