ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1511/21 Справа № 210/4818/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 210/4818/18

Дніпровський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Альфа Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  позивача ОСОБА_1 на   рішення  Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від  18 вересня 2020    року, яке ухвалено суддею Ступаком С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 28 вересня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В :

У  серпні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товарситва «Укрсоцбанк» (надалі – ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання пунктів кредитного договору недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що 06.09.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту № 120/07-ІК/012, відповідно до умов якого банк зобов`язався надавати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 16000,00 швейцарських франків, зі сплатою 10,0 процентів. Кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 05.09.2017 року. В подальшому, між сторонами укладались додаткові угоди до кредитного договору та вносились до нього зміни. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ «Уксоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір №120/07-13/02 від 06.09.2017 року. Посилаючись на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зазначив, що пунктами 1.2 Розділу №1 Кредитного договору передбачено, що кредит надається Позичальнику на наступні цілі: реконструкція нерухомого майна – квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, позивач у позові вказав, що ні в кредитному договорі, ні в додатках до нього, не визначалась реальна відсоткова ставка та абсолютне значення здорожчання кредиту, не проінформовано споживача про тип відсоткової ставки, тому під час укладення кредитного договору з додатками, Позивач виходив з того, що він буде сплачувати 10,00 % за користування кредитом. Однак, перевіривши детальний розпис сукупної вартості кредиту за Кредитним договором, вбачається, що реальна відсоткова ставка за користування кредитом згідно Кредитного договору є значно вищою.
Також позивач зазначив, що банк порушив умови кредитного договору та не надав йому 16000,00 швейцарських франків, через їх відсутність у банку йому надали в гривні, чим на думку позивача ввели його в оману.
Крім того, пунктами 3.3.15 кредитного договору та додаткових договорах до кредитного договору, встановлюються додаткові тарифи за видачу готівкових коштів, ведення кредитної справи, за відкриття поточного рахунку, зміну кредитного та іпотечного договорів. Крім того, під час укладення вказаного кредитного договору діяла заборона на надання та отримання споживчих кредитів саме в іноземній валюті, але банки не було позбавлено право надати, а позичальників отримати споживчий кредит у гривнях, із визначенням сум платежів за кредитом в еквіваленті іноземної валюти, але в зазначеному кредитному договорі зазначено суму лише у швейцарських франках, жодного посилання на еквівалент в національній валюті немає.
Посилаючись на викладене, просив суд визнати недійсними пункти 1.1, 3.3.15 Договору кредиту №120/07-ІК/012 від 06.09.2017 року з додатковими угодами, який укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк».
Ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від  09 грудня 2019    року замінено відповідача на Акціонерне товариство «Альфа Банк» (надалі – АТ «Альфа Банк»).
Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від  18 вересня 2020    року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права. Так, на думку позивача, судом не було враховано того, що відповідач не повідомив його, як споживача, про такі суттєві умови договору, як орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуг з оформлення кредиту. В кредитному договорі та додатках до нього не визначена реальна відсоткова ставка та абсолютне здорожчання кредиту. При цьому, вказує на те, що при укладенні договору він вважав, що сплачуватиме відсотки за ставкою 10,00%, однак реальна відсоткова ставка є вищою. Також, зазначає, що банк порушив умови договору та не надавав йому 16 000.00 швейцарських франків, через їх відсутність у банку, надавши кредит у гривні, що на думку позивача, свідчить про введення його в оману.
Позивач вважає, що кредитор ПАТ «Укрсоцбанк» ввів його в оману, оскільки під час пропонування послуг з надання кредиту та укладення договору з додатковими угодами, йому не була надана інформація щодо реальної валюти кредиту, відсоткової ставки, валютних ризиків, абсолютного значення кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, які були необхідні для здійснення ним свідомого вибору та призвели до укладення договору, який в іншому випадку він не погодився б підписати, що свідчить також про здійснення Банком нечесної підприємницької практики.
Крім того, пунктами 3.3.15 кредитного договору та додаткових договорах до кредитного договору встановлюються додаткові тарифи за видачу готівкових коштів, ведення кредитної справи, за відкриття поточного рахунку, зміну кредитного та іпотечного договорів, що заборонено законом, а тому цей пункт має бути визнаний недійсним.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Книгницьку Л.А., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 06 вересня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та позивачем - ОСОБА_1 укладено Договір кредиту №120/07-ІК/012, відповідно до якого, останній отримав у тимчасове користування, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 16000,00 швейцарських франків, зі сплатою 10,0% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 05 вересня 2017 року. Кредит надавався Позивачу для реконструкції нерухомого майна - квартири (а.с.8-11). 
Пунктом 1 Кредитного договору №120/07-ІК/012 від 06 вересня 2007 року, укладеного між сторонами передбачено, що позичальник (відповідач) за користування кредитними коштами мав сплачувати проценти з розрахунку 10,0% річних (а.с.8). 
Пунктом 1.1.2 вказаного Договору визначено порядок та графік погашення суми основної заборгованості та затверджено сторонами, кінцевий строк повернення кредитних коштів - не пізніше 05 вересня 2017 року (а.с.9). 
24 лютого 2010 року між АКІБ «Укрсоцбанк» та позивачем ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №1 про внесення змін до Договору кредиту №120/07-ІК/012 від 06.09.2007 року, відповідно до п.1.1. якої заборгованість, станом на 24 лютого 2010 року, становить 12399,28 швейцарських франків, та встановлено новий графік заборгованості. Інші умови залишились без змін (а.с.12-13). 
11 червня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та позивачем ОСОБА_1 укладено Договір про внесення змін №3 до Договору кредиту №120/07-ІК/012 від 06 вересня 2007 року, відповідно до п.2.1. якого заборгованість, станом на 11 червня 2014 року, становить 6837,87 швейцарських франків. Інші умови залишились без змін (а.с.14-16). 
Крім того, 11 червня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та позивачем ОСОБА_1 укладено Додаток №1 до Договору про внесення змін №3 до Договору кредиту №120/07-ІК/012 від 06 вересня 2007 року, відповідно до якого визначено новий графік заборгованості. Інші умови залишились без змін (а.с.17).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання недійсними будь-яких пунктів оспорюваного договору. При цьому, суд встановив, що оспорюваний договір підписаний сторонами, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.
У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.
Встановивши, що банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, кредитний договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо, ОСОБА_1 особистими підписами засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 1.1. Договору кредиту №120/07-ІК/012 від 06.09.2017 року з додатковими угодами до нього.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що кредитор ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», ввів позивача в оману, оскільки під час пропонування послуг з надання кредиту та укладення договору з додатковими угодами, йому не була надана інформація щодо реальної валюти кредиту, відсоткової ставки, валютних ризиків, абсолютного значення кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, які були необхідні для здійснення ним свідомого вибору та призвели до укладення договору, який в іншому випадку він не погодився б підписати, що свідчить також про здійснення Банком нечесної підприємницької практики, колегією суддів не приймаються, з огляду на таке.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі – вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Позивач не довів обману зі сторони відповідача під час укладення Договору кредиту №120/07-ІК/012 від 06.09.2017 року з додатковими угодами до нього.
Разом з тим, відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.
Як встановлено колегією суддів, пунктом 3.3.15 Договору кредиту №120/07-ІК/012 від 06.09.2017 року, з додатковими угодами до нього, встановлюються додаткові тарифи за видачу готівкових коштів, ведення кредитної справи, за відкриття поточного рахунку, зміну кредитного та іпотечного договорів, у зв`язку з чим цей пункт договору є нікчемним і визнання його недійсним судом не вимагається.
Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 3.3.15. Договору кредиту №120/07-ІК/012 від 06.09.2017 року з додатковими угодами до нього.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від  18 вересня 2020    року залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 січня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: