Постанова                                      
Іменем України
10 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 340/87/18
провадження № 61-15230св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Верховинська селищна рада Івано-Франківської області, Ільцівська сільська рада Верховинського району Івано-Франківської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Рашковської Лени Олександрівни, на постанову Івано-Франківського апеляційного суду 
від 10 липня 2019 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Мелінишин Г. П. Ясеновенко Л. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту належності господарства до суспільної групи колгоспного двору та визнання права власності на частину домоволодіння. 
 
Позовну заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати 
ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входять житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,3666 га. Він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, де дізнався про те, що із заявами про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 звернулися також відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Однак, вважає, що господарство АДРЕСА_1 в повній мірі не належало його матері, оскільки станом на 15 квітня 1991 року належало до категорії «колгоспний двір», а він як член даного колгоспного двору, який проживав разом з матір`ю, як головою двору, має рівну частку на майно цього колгоспного двору. 
Посилаючись на вищевикладене, позивач просив встановити факт належності станом на 15 квітня 1991 року господарства АДРЕСА_1 , головою якого була ОСОБА_4 , до суспільної групи - колгоспний двір та визнати за ним право власності на Ѕ частини зазначеного домоволодіння.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області у складі судді Бучинського А. Б. від 21 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено факту належності спірного господарства до суспільної групи господарств - колгоспний двір та спільного проживання, ведення спільного господарства з ОСОБА_4 протягом останніх трьох років, що передували 15 квітня 
1991 року.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 
2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . 
Встановлено факт приналежності станом на 15 квітня 1991 року господарства АДРЕСА_1 головою якого була ОСОБА_4 , до суспільної групи - колгоспний двір. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 .
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують доводи позивача про те, що його мати 
 ОСОБА_4 була членом колгоспу ім. Коцюбинського та станом на 15 квітня 
1991 року була головою «колгоспного двору». Позивач ОСОБА_1 був працездатним членом колгоспного двору, своєю працею та коштами брав участь у веденні спільного господарства разом з матір`ю та не втратив право на частку у його майні станом на 15 квітня 1991 року, а тому, виходячи із рівності часток членів колгоспного двору, він має право на 1/2 частину спірного домоволодіння.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно взято до уваги докази, які були надані позивачем на стадії апеляційного перегляду судового рішення. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що він набув у власність частку в колгоспному дворі, беручи участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства колгоспного двору разом із матір`ю, постійно проживаючи в даному господарстві. Отже позивач не довів, що він був членом колгоспу і що станом на 15 квітня 1991 року протягом останніх трьох років вів спільне господарство з матір`ю, а тому він не має права на Ѕ частину спірного домоволодіння. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
11 грудня 2020 року справу передано судді-доповідачу, а ухвалою суду 
від 02 лютого 2021 року її призначено до судового розгляду. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , мати позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 .
 
Після її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку та житловий будинок АДРЕСА_1 , на який відсутні правовстановлюючі документи.
 
Відповідно до заповіту від 11 листопада 2005 року ОСОБА_4 належний їй на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями, частину земельної ділянки площею 0,2966 га, а також все інше належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла внучці ОСОБА_2 ; частину земельної ділянки 0,07 га заповіла синові ОСОБА_3 (а. с. 8).
 
Після смерті ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини за законом звернувся позивач ОСОБА_1 , та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини за заповітом.
 
Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області 
від 03 липня 2017 року встановлено факт, що зазначена в свідоцтві про смерть ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_1 .
 
Позивач, ОСОБА_1 , посилаючись на те, що господарство АДРЕСА_1, у якому він проживав разом з матір`ю станом на 15 квітня 1991 року належало до суспільної групи «колгоспний двір», просив визнати за ним, як за членом колгоспного двору, право власності на Ѕ частину домоволодіння.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до статті 120 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI (далі - ЦК УРСР 1936 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
 
Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. 
 
Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду 
від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 454/1187/17-ц.
 
Згідно з частиною другою статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
 
15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року 
№ 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови 
від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: 
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); 
б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітні та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося.
 
Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 
1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.
 
Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). 
 
Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. 
 
Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Члени колгоспу, які працюють у міжгосподарських організаціях, відносяться до суспільної групи колгоспників. 
 
Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. 
 
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.
 
У справі, яка переглядається, відсутні погосподарські книги с. Ільці за період до 15 квітня 1991 року, у яких визначався тип господарства.
 
Так, із відповіді на запит суду першої інстанції від 05 листопада 2018 року 
№513/02-15/10 Верховинської селищної ради встановлено, що відомості щодо погосподарських книг відносно господарства АДРЕСА_1 за період з 1987 по 1992 роки в селищній раді відсутні.
Відповідно до повідомлення Державного архіву Івано-Франківської області від 31.08.2018 за №52/06-07 погосоподарські книги с. Ільці прис. Флесівка Верховинського району на зберігання до Державного архіву не надходили.
 
Ільцівською сільською радою Верховинського району надано виписки з погосподарських книг з часу утворення сільської ради з 1994 року, однак погосподарська книга з 1996 по 2000 рік відсутня в архівних документах сільської ради.
 
Із записів погосподарської книги за 1994-1995 роки, особовий рахунок НОМЕР_1 , адреса господарства - Флесівка, 1 вбачається, що ОСОБА_4 є головою двору, члени двору: син ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 . В особистій власності господарства зазначено   жилий будинок загальною площею 63 кв. м, житловою - 36 м кв. Записи щодо віднесення вказаного господарства до суспільної групи «колгоспний» чи «робітничий» двір відсутні.
 
З огляду на вищевикладене, ОСОБА_1 заявив позов про встановлення факту належності спірного господарства до суспільної групи «колгоспний двір».
 
Відповідно до Вказівок суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства. Господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.
 
За змістом архівних довідок, виданих Верховинською районною державною адміністрацією від 01 березня 2017 року та 03 лютого 2018 року - 
ОСОБА_4 працювала в колгоспі ім. Коцюбинського в бригаді № 2 з 1957 року, де їй нараховувалась заробітна плата і вибула з членів колгоспу у 
1992 році (а. с. 18, 19 т. 1).
 
З архівної довідки Верховинської районної ради від 10 липня 
2017 року вбачається, що в архівному фонді колгоспу ім. Коцюбинського, в книгах нарахування заробітної плати, є відомості що ОСОБА_1 працював в колгоспі, допоміжні промисли, інтер`єрна бригада та вибув з членів колгоспу в 1993 році. 
 
Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 30 січня 1980 року прийнятий на посаду столяром - будівельником колгоспу ім. Коцюбинського, а 03 квітня 1993 року звільнений з роботи у зв`язку з скороченням чисельності працюючих (а. с. 21). 
 
Згідно з відповіддю архівного відділу Верховинської райдержадміністрації від 26 лютого 2019 року в книгах протоколів засідань колгоспу імені Коцюбинського за 1957-1959 роки відсутні записи про прийняття 
ОСОБА_4 в члени колгоспу та вибуття з колгоспу у 1986 році по досягненню пенсійного віку, по відомостях нарахування заробітної плати, бригада №2 вона брала участь у колгоспному виробництві до 1992 року. Щодо ОСОБА_1 у відомостях нарахування заробітної плати є відомості що він брав участь у колгоспному виробництві та виконував мінімум трудоднів до 1993 року (а. с. 215).
 
Із змісту рішень виконавчого комітету Верховинської районної ради народних депутатів від 21 березня 1985 року № 27 та від 10 квітня 1985 року № 38 вбачається, що ОСОБА_4 , як колгоспниці колгоспу ім. Коцюбинського, дозволено перебудову житлового будинку на своїй присадибній ділянці в 
АДРЕСА_1 та дозволено будівництво індивідуального житлового будинку на ділянці виділеній зборами уповноважених (а. с. 22-23).
 
Відповідно протоколу №10 засідання правління колгоспу ім. Коцюбинського від 25 травня 1966 року за результатом розгляду заяв колгоспників - 
ОСОБА_4 за її заявою було видано із каси колгоспу 100 крб на будівлю стайні в рахунок заробітної плати строком на 4 місяці.
 
Крім того, відповідно до копії направлення ради соціального забезпечення колгоспу ім. Коцюбинського від 23 січня 1981 року - колгоспницю ОСОБА_4 направлено на ЛКК, яка буде мати право на пенсію по інвалідності якщо буде визнана інвалідом 1 або 2 групи.
 
У картці амбулаторного хворого ОСОБА_4 (1970) зазначено місце роботи останньої колгосп Коцюбинського - колгоспниця.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, установивши, що позивач та його мати ОСОБА_4 (голова господарства) були членами колгоспу ім. Коцюбинського та вибули із членів 1992 році, дійшов обґрунтованого висновку про те, що господарство АДРЕСА_1 відноситься до суспільної групи - колгоспний двір.
 
Суд апеляційної інстанції правильно вказав на те, що хоча у матеріалах справи й відсутнє рішення загальних зборів колгоспників колгоспу 
ім. Коцюбинського, однак наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності вказують на те, що позивач та його мати були членами колгоспу.
 
При цьому доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального законодавства, взявши до уваги надані позивачем докази на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, є обґрунтованими, однак такі порушення не вплинули на правильність висновку про віднесення спірного господарства до суспільної групи - колгоспний двір, оскільки представлені до суду першої інстанції докази, наведені вище, є достатніми для такого висновку.
 
За загальним правилом, працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору у тому випадку, якщо він не менш, ніж три роки поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору. Це правило не поширюється за умови призову такого члена двору на військову службу, його навчання в навчальному закладі чи хвороби.
 
Судом апеляційної інстанції установлено, що позивач ОСОБА_1 своєю працею та коштами брав участь у веденні спільного господарства разом з матір`ю ОСОБА_4 . 
 
Так, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів в колгоспі 
ім. Коцюбинського ОСОБА_4 та позивачу відпускалися лісоматеріали 
(а. с. 68, 72-76 т. 1), а також подано докази придбання ними інших будівельних матеріалів на протязі 1986-1989 років (а. с. 69, 70 т. 1), на ім`я позивача відпускалися дрова (а.с.77-78).
 
Встановлено також, що ОСОБА_4 було надано дозвіл на перебудову житлового будинку на своїй присадибній ділянці, а після завершення будівництва старий будинок підлягав знесенню, однак старий будинок не було знесено, а відремонтовано, і до переходу у 2004 році ОСОБА_1 у власний будинок, він разом із сім`єю (дружиною та дочкою) проживав разом з матір`ю у спірному домоволодінні.
 
Зазначене підтвердили й допитані у суді першої інстанції свідки 
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . 
 
Суд апеляційної інстанції надав належну оцінку показанням свідків 
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (рідних сестер позивача) про те, що ОСОБА_1 не вів спільне господарство з матір`ю ОСОБА_4 , однак на території господарства здійснював переобладнання господарського приміщення у житловий будинок для власного проживання, який у подальшому зі згоди ОСОБА_4 був переданий у його власність.
 
Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 своєю працею і коштами брав участь у веденні загального господарства двору та не втратив право на частку у його майні станом на 15 квітня 1991 року та виходячи із рівності часток членів колгоспного двору, дійшов правильного висновку про визнання за ним право власності на 1/2 частини спірного домоволодіння.
 
При цьому проживання чи непроживання позивача у спірному господарстві протягом трьох років до 15 квітня 1991 року не є визначальним для висновку про втрату ним частки у майні двору, оскільки саме участь працею і засобами у веденні загального господарства вказує на те, що позивач таку частку у майні не втратив, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими. 
 
Обставини, на які ОСОБА_2 посилається у касаційній скарзі, зокрема, про те, що суд апеляційної інстанції неналежним чином оцінив наявні у матеріалах справи докази щодо належності господарства до суспільної групи - колгоспний двір, зводяться до переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень Верховного Суду.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Щодо клопотання про приєднання до касаційної скарги
 
02 листопада 2020 року ОСОБА_12 звернулася до Верховного Суду із заявою про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 397 ЦПК України учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До касаційної скарги мають право приєднатися особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
 
Заяву про приєднання до касаційної скарги може бути подано до початку розгляду справи в суді касаційної інстанції.
 
За змістом частини другої статті 402 ЦПК України розгляд справи в суді касаційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття касаційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
 
Згідно з частиною другою статті 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Оскільки касаційне провадження у цій справі відкрито 17 вересня 2019 року 
і справа розглядається без повідомлення учасників справи, однак заяву про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_12 подано лише 02 листопада 2020 року, тобто після початку розгляду справи в суді касаційної інстанції у розумінні частини другої статті 402 ЦПК України, то таку заяву слід залишити без розгляду як таку, що подана з пропуском процесуального строку.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , подану її адвокатом Рашковською Леною Олександрівною, залишити без задоволення. 
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович