ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 р. 	Справа № 440/5177/20	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року (головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва) по справі № 440/5177/20
за позовом       ОСОБА_1  
до       Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області  
про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не призначення ОСОБА_1 пенсії;
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 11.10.2019 №47;
- зобов`язати призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 21.03.2018 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та здійснювати виплату пенсії на вказаний банківський рахунок з урахуванням індексації та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду 22.09.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав не надання документу про сплату судового збору за майнову вимогу про відшкодування моральної шкоди, а також заяви про поновлення строку. Позивачу надано позивачу строк для усунення недоліків.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду 15.10.2020 позов повернуто позивачу.
ОСОБА_1 , не погодившись з ухвалою суду, подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного висновку.
Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що вимога позивача про стягнення коштів в сумі 100 000 грн. є похідною від вимоги про визнання протиправними рішень та бездіяльності відповідача, внаслідок яких позивач зазнав моральної шкоди, та не є об`єктом справляння судового збору відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». 
Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що вказані положення закону стосуються подання особою окремого позову про стягнення моральної шкоди, оскільки вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень можуть бути заявлені виключно в одному провадженні з вимогою вирішити публічно правовий спір, в іншому ж випадку, такі вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - відповідач) не надало відзив на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 2ст. 312 КАС України апеляційна скарга розглянута судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.09.2020 позов залишено без руху з підстав пропуску строку звернення до суду та несплати судового збору в повному обсязі, надано позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання до суду оригіналу документу про оплату судового збору у розмірі 1000 грн. за  вимогу майнового характеру на суму 100 000 грн. на рахунок суду та заяви про поновлення строку звернення.
09.10.2020 позивач на виконання вимог ухвали суду від 22.09.2020 подала заяву про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних підстав для його поновлення, а також зазначила, що відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судовий збір» позовна вимоги з приводу відшкодування моральної шкоди, яка заявлена в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір стосовно визнання протиправними рішень, дій та бездіяльності відповідача стосовно відмови в призначенні пенсії позивачу, є похідною від цієї немайнової вимоги та не є об`єктом справляння судового збору, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 13.03.2018 у справі № 820/8268/17 та від 16.04.2018 № 826/10288/17.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду 15.10.2020 позов ОСОБА_1 повернуто позивачу у зв`язку з несплатою судового збору в повному обсязі.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями160,161,172 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Частинами 1, 2 ст. 169 КАС України встановлено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями160,161цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст.169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Таким чином, законодавством передбачено повернення позовної заяви, якщо у встановлений судом строк позивачем не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху. Повернення позовної заяви - це процесуальна дія, яка припиняє розгляд конкретної позовної заяви на стадії відкриття провадження без вирішення спору по суті, у випадку неможливості її розгляду з підстав, які можуть бути усунуті особою, яка звернулася до суду.
Позивач вважається таким, що не усунув недоліки, якщо до закінчення встановленого судом строку не усунув усіх або хоча б одного недоліку, зазначеного в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху.
Повертаючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не усунуті недоліки в повному обсязі, визначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, а саме не сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру про відшкодування моральної шкоди.
Частинами 1, 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно з пп.1 п.3 ч.2ст. 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2102,00 грн.
У частині 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі, коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
Згідно з п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України похідна позовна вимога - це вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Колегія суддів зазначає, що законодавством на позивача покладено обов`язок сплатити судовий збір за заявлені ним у позові основні вимоги у порядку та розмірах, встановлених Законом України "Про судовий збір".
Водночас, похідні вимоги окремо судовим збором не оплачуються, що відповідає практиці Верховного Суду.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалах від 25.06.2018 у справі № 800/467/17, від 03.07.2018 у справі № 826/4079/17.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем сплачено судовий збір за вимогу немайнового характеру в розмірі 840, 80 грн., що підтверджується квитанцією № 7275 від 15.09.2020 (а.с. 17).
Підставою для звільнення від сплати судового збору за вимогу майнового характеру щодо відшкодування моральної шкоди, скаржником визначено п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір".
За змістом зазначеної норми, судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішують судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
З аналізу зазначеної норми вбачається, що позовну вимогу про відшкодування шкоди заявлену в адміністративному судочинстві обов`язково зумовлює вимога про вирішення публічно-правового спору (наприклад визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень). В такому випадку вимога про відшкодування шкоди не є об`єктом, за який справляється судовий збір. Водночас за вимогу, яка її зумовлює, такий платіж сплачується.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 02.05.2019 по справі №9901/167/19 та постанові Верховного Суду від 05.03.2020 по справі №597/664/18.
Таким чином, у справах про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень позивач звільняється від сплати судового збору, а отже вказані вимоги не є об`єктом справляння судового збору.
Колегія суддів зазначає, що в цій справі позивач заявив вимогу про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із протиправністю оскаржених ним бездіяльності та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови позивачу поновити виплату пенсії. 
Тобто стягнення шкоди передбаченої ч. 5 ст. 21 КАС України позивач пов`язує з діями, бездіяльністю відповідача, що є предметом оскарження у цій справі.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що в справі, що розглядається вимога про відшкодування моральної шкоди не є об`єктом, за який справляється судовий збір.
Натомість, суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без руху в частині сплати судового збору і в подальшому повертаючи позов, дійшов помилкового висновку щодо необхідності сплати позивачем судового збору за вимогу щодо стягнення моральної шкоди.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною 17 липня 1997 року, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" вказав, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. З рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2008 року у справі "Каіч та інші проти Хорватії" вбачається, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції на підставі ст.320 КАС України підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу  Полтавського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 по справі № 440/5177/20 - скасувати.
Справу № 440/5177/20 направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова