Справа № 456/1880/16-ц                                 Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т. 
Провадження № 22-ц/811/3167/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія: 31

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Бойко С.М., Крайник Н.П.,
секретаря: Матяш С.І.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року у складі судді Шрамка Р.Т. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Чернилевської М.М., Моршинської міської ради про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсною державної реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:
       В липня 2016 року ОСОБА_3 , звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Чернилевської М.М., Моршинської міської ради та просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0.0626 га по АДРЕСА_1 укладений 02.07.2014р. дарувальником ОСОБА_1 та обдарованим ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською Мартою Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за №1466 та визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію проведену приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською Мартою Михайлівною 02.07.2014р. державної реєстрації земельної ділянки площею 0.0626 га. по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610700000:01:002:0121, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на власника ОСОБА_2 з індексним номером 14159379 від 02.07.2014р., стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 проживаючих в АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_3 проживаючого АДРЕСА_1 судові витрати в сумі 5600 (п?ять тисяч шістсот) грн. 00 коп..
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 24.06.1997 року ОСОБА_1 був виданий державний акт про право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0663 га по АДРЕСА_1 . В цю площу увійшов і заїзд загального користування 0,0175 га. Рішенням Стрийського міськрайонного суду позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 був частково задоволений - визнано частково недійсними: рішення виконкому Моршинської селищної ради від 15.08.1996 року № 95/3 в частині передачі ОСОБА_1 , у приватну власність проїзду загального користування до будинків НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 та державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_1 на підставі рішення Моршинської селищної ради від 15.08.1996 року № 95/3 в частині передачі йому у приватну власність проїзд загального користування до будинків АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 . Одночасно цим рішення було зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні цим проїздом загального користування. Оскільки ОСОБА_1 , в майбутньому знову перекрив проїзд, то рішенням Стрийського міськрайонного суд від 17.11.2010 року позов ОСОБА_4 , було задоволено та зобов`язано відповідача ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні цим заїздом та прибрати насадження та металеві пристрої господарського значення. Рішенням сесії Моршинської міської ради від 29.08.2009 року № 1099 «Про затвердження змін до плану забудови кварталу №19 в м. Моршині» в частині відображення фактичного заїзду до будинку по АДРЕСА_2 та вилучення з земель загального користування заїзду по цій вулиці площею 0,0175 га з передачею цієї площі до земель запасу Моршинської міської ради. Постановою Стрийського міськрайонного суду від 08.08.2011 року в позові ОСОБА_4 до Моршинської міської ради про визнання протиправним та скасування цього рішення відмовлено. Однак постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2014 року постанова Стрийського міськрайонного суду від 18.08.2011 року була скасована та ухвалена нова постанова, якою визнано протиправною та скасовано рішення Моршинської міської ради від 29.09.2009 року №1099 «Про затвердження змін до плану забудови кварталу № 19 в м. Моршині». Однак в 2014 році ОСОБА_1 , знову перекрив проїзд та прохід по цьому заїзду, що було підставою звернення до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні цим заїздом. Дана справа в даний час розглядається у Стрийському міськрайонному суді. Однак під час розгляду цієї справи позивачу стало відомо про те, що 02.07.2014 року приватний нотаріус Чернилевська Марта Михайлівна нотаріально посвідчила договір дарування земельної ділянки від імені ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , по АДРЕСА_2 і у площу подарованої земельної ділянки увійшов і проїзд загального користування. Таким чином фактично проїзд загального користуванні площею 0,0175 га, який знаходиться у комунальній власності, був незаконно подарований ОСОБА_1 , своєму синові ОСОБА_2 . Оскільки в даний час цей проїзд перегороджений (перекритий) для проїзду та проходу позивачу та членам його сім`ї, це порушує його права та інтереси, тому змушений був звернутися до суду по захисту своїх прав. Враховуючи, те що Моршинська міська рада в останні роки не приймала рішення про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 , то є очевидним, що при укладенні договору дарування земельних ділянки був незаконно використаний частково скасований рішенням Стрийського міськрайонного суду від 24.02.2010 року акт. Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , при укладенні договору дарування скрили факт незаконності державного акту в частині передачі у власність проїзду загального користування площею 0,0175 га. За таких обставин договір дарування земельної ділянки у яку увійшов і проїзд по АДРЕСА_2 площею 0,0175 га, підлягає визнанню нікчемним.
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року позов задоволено.
       Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0.0626 га по АДРЕСА_1 укладений 02.07.2014р. дарувальником ОСОБА_1 та обдарованим ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською Мартою Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за №1466.
       Визнано недійсною та скасувати державну реєстрацію проведену приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською Мартою Михайлівною 02.07.2014р. державної реєстрації земельної ділянки площею 0.0626 га. по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4610700000:01:002:0121, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на власника ОСОБА_2 з індексним номером 14159379 від 02.07.2014р.
       Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 проживаючих в АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_3 проживаючого АДРЕСА_1 судові витрати в сумі 5600 (п`ять тисяч шістсот) грн. 00 коп..
Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.
Вказують, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що запропонований позивачем спосіб захисту його права, шляхом визнання договору дарування земельної ділянки, стороною якого він не є, недійсним, неефективний. За обставин цієї справи реституція, яка проведена в судовому порядку, не призведе до відновлення прав позивача, які на його думку є порушеними і за захистом яких він звернувся до суду .
Зазначають, що звертаючись з позовом позивач посилався на положення ст..228 ЦК України, вважаючи що спірний правочин, є таким, що порушує публічний порядок, а тому є нікчемним.
Проте, суд не врахував, що укладений між фізичними особами договір дарування не є правочином, який порушує публічний порядок.
Обґрунтовуючи підставу недійсності спірного правочину, позивач посилався на рішення Стрийського міськрайонного суду від 24.02.2006 року, яким визнано частково недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_1 в частині передачі останньому у приватну власність проїзду загального користування до будинку володінь АДРЕСА_4 . 
При цьому позовних вимог про визнання недійсним чи встановлення нікчемності застосування наслідків нікчемності щодо спірного договору в частині передачі ОСОБА_1 земельної ділянки загального користування до будинку володінь АДРЕСА_4 позивач не заявляв.
Вказує, що суд не проаналізував, що рішенням суду державний акт у цілому недійсним не визнавався, а тому не уточнив на якій підставі позивач просить суд визнати недійсним договір дарування в частині, яка не стосується проїзду загального користування та яка частина земельної ділянки має відношення до проїзду загального користування.
Просять рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
У судове засідання 28 грудня 2020 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи сторони у цій справі не з`явилися.
Представник ОСОБА_3 – адвокат Дуткевич М.В. надіслав заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з наявною температурою, а також повідомив про те, що позивач ОСОБА_3 не прибуде в судове засідання. 
Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – ОСОБА_5 подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності та підтримання вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року. Справа неодноразово призначалась до розгляду, однак відкладалась по різних причинах. Представник ОСОБА_3 – адвокат Дуткевич М.В. не надав суду належних доказів, які підтверджують його неможливість прибути в судове засідання.
При вищевикладених обставинах,апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання  ОСОБА_3 та його адвоката Дуткевича М.В. і на підставі ст. ст. 371 - 372 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю сторін.
Згідно ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам. 
Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсною державної реєстрації, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 , набув право власності на нерухоме майно, а саме земельну ділянку на підставі скасованого рішенням суду державного акту, який не є чинним на сьогоднішній день, тож ОСОБА_1 , не мав права відчужувати не належне йому у встановленому чинним законодавством порядку майно.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що за договором дарування земельної ділянки від 02.07.2014 року, зареєстрованим в реєстрі за №1466, ОСОБА_1 , подарував і передав у власність ОСОБА_2 , у власність земельну ділянку площею 0,0626га., кадастровий номер земельної ділянки 4610700000:01:002:0121, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
15 серпня 1996 року, за №95/3, виконавчий комітет Моршинської міської ради вирішив передати гр. ОСОБА_1 , земельну ділянку площею 663 кв.м., по АДРЕСА_1 , для обслуговування жилого будинку та господарських споруд. На підставі даного рішення ОСОБА_1 , отримав державний акт на право приватної власності на землю.
Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.02.2006р., частково визнано недійсним рішення виконкому Моршинської селищної ради народних депутатів Стрийського району Львівської області від 15.08.1196р., за №95/3 в частині передачі ОСОБА_1 у приватну власність проїзду загального користування до будинковолодінь – АДРЕСА_4 та державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_1 , на підставі рішення Моршинської селищної ради народних депутатів Стрийського району Львівської області від 15.08.1996р., за №95/3 в частині передачі останньому у приватну власність проїзду загального користування до будинковолодінь АДРЕСА_4 . Зобов`язано ОСОБА_1 , усунути перешкоди в користуванні проїздом загального користування до будинковолодіння АДРЕСА_2 .
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду рішення від 28.10.2014р., рішення Моршинської міської ради від 29.09.2009р., №1099 «Про затвердження змін до плану забудови кварталу №19 в м. Моршин» визнано протиправним та скасовано.
Згідно листа приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Чернилевської М.М., від 04.05.2017р., №01-16/89 вбачається, що ОСОБА_1 , для укладення і посвідчення договору дарування земельної ділянки представив нотаріусу документи, а саме: Державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ-І №000463, виданий Моршинською селищною Радою народних депутатів 24.06.1997 року, Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку, номер витягу НВ-4601353032014, дата формування 01.07.2014 року, виданий Управлінням Держземагенства у Стрийеькому районі Львівської області, Витяг з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки №01-16/4-1998, виданий 12.06.2014 року Управлінням Держземагенства у Стрийському районі Львівської області.
На підставі поданих документів нотаріус посвідчила договір дарування земельної ділянки площею 0,0626га, кадастровий номер: 4610700000:01:002:0121, розташованої у АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка зареєстрована Управлінням Держземагенства у Стрийському районі Львівської області 01.07.2014 року. У витягу з Державного земельного кадастру, номер витягу НВ-4601353032014, дата формування 01.07.2014 року, виданому Управлінням Держземагенства у Стрийському районі Львівської області, вказано, що відомості про обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані.
Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину встановлено в ст.. 203 ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсною державної реєстрації, ОСОБА_3 , зазначив, що в результаті вчинення оспорюваного правочину він та члени його сімї позбавлені можливості використовувати проїзд загального користування.
Під час вирішення спору, судом першої інстанцій не враховано й не встановлено, яким чином вчинення оспорюваного правочину, в якому ОСОБА_3 не є стороною, порушує його права, та яким чином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоджає реалізації прав на користування земельною ділянкою.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.
При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2–4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Під час вирішення спору по суті суд першої інстанцій наведеного не врахував, не дослідив питання й не встановив, яким чином залежить можливість реалізації прав позивача внаслідок визнання недійсним договору, стороною якого він не є.
Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Колегією також враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваного договору недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договору дарування недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача, який не є власником майна, відчуженого за оспорюваним договором дарування.
Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 тривалий час існував спір з приводу проїзду загального користування по АДРЕСА_2 . При цьому, матеріали справи не містять відомостей про те, що після укладення спірного правочину, такий спір виникав між позивачем та ОСОБА_2 , якому подарована земельна ділянка.
Крім того, як вбачається з позовної заяви, звертаючись з позовом до суду, позивач, посилаючись на положення ст.. 228 ЦК України, вважав, що спірний правочин є таким, що порушує публічний порядок, а тому є нікчемним.
Відповідно до частини першої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Згідно із цією статтею правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.
При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.
Таким чином, публічний порядок – це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.
Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу – землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року (провадження № 6-1528цс15).
Враховуючи вищенаведене, позивач помилково вважав, що його порушене право підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору дарування земельної ділянки з підстав порушення публічного порядку (ст.. 228 ЦК України)
Колегія суддів, вважає, що судом не правильно визначено характер спірних правовідносин, не уточнено підставу позову, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції не проаналізовано того, що за рішенням суду у справі №2-51/2006, державний акт у цілому не визнавався недійсним, а тому не уточнив на якій підставі позивач просив суд визнати недійсним договір дарування в частині, яка не стосується, та яка частина земельної ділянки має відношення до проїзду загального користування.
Крім того слід вказати, що Моршинська міська рада не заявляла будь – яких вимог до відповідачів з приводу укладення договору дарування земельної ділянки.
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що в задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Чернилевської М.М., Моршинської міської ради про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсною державної реєстрації - слід відмовити.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що апеляційний суд зробив висновок про задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, покладаються на позивача, а у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції – підлягають відшкодуванню позивачем на користь заявника.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,- 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 липня 2019 року районного суду м.Львова від 19 квітня 2019 року скасувати.
Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Чернилевської М.М., Моршинської міської ради про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсною державної реєстрації – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 1 152, 60 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 31.12.2020 року

Головуючий Ванівський О.М. 

Судді  Бойко С.М.

Крайник Н.П.