Постанова                                                  
Іменем України
 
12 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 640/7901/17
провадження № 61-1671св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,   
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
третя особа - ОСОБА_5 ,  
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2019 року у складі судді Назаренко О. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Бровченка І. О., Колтунової А. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання недійсними договорів купівлі продажу. 
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що в липні 2015 року вона знайшла оголошення про надання грошових коштів у позику під заставу майна. Оскільки вона була у вкрай важкому матеріальному стані, потребувала грошей на лікування, в отриманні позики їй неодноразово відмовляли, вона мала намір отримати позику (кошти на лікування) з подальшим укладанням договору застави, від незнайомих їй осіб ( ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ), про яких дізналася з цього оголошення. Після отримання у позику 8 000,00 доларів США вона передала правовстановлюючі документи на будинок по АДРЕСА_1 для оформлення договору застави, написала розписку й на умовах усного правочину повинна була віддавати по 400 доларів США щомісячно ОСОБА_2 , однак, у зв`язку з неможливістю повернення грошових коштів запропонувала закласти її другий будинок за адресою 
АДРЕСА_2 замість її будинку по АДРЕСА_1 . 
 
У подальшому вона дізналася, що замість договорів застави, 07 серпня 
2015 року та 21 грудня 2015 року між нею та відповідачами були укладені чотири договори купівлі продажу, які вона не мала наміру укладати, за умовами яких вона подарувала, а відповідачі прийняли у дар житловий будинок за адресою: 
АДРЕСА_1 та житловий будинок і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
Вказувала на те, що зазначені особи, користуючись її похилим віком, шляхом обману (введення її в оману) та зловживання довірою протиправно заволоділи її майном, а тому оспорювані договори є недійсними. При цьому оспорювані правочини укладені на вкрай невигідних для неї умовах, вона опинилась у залежності від певного кола осіб, які за нагоди спонукали її до вчинення певних дій на свою користь.
 
Посилаючись на наведене, а також на те, що при укладенні оспорюваних договорів купівлі-продажу вона не усвідомлювала їх наслідків, не надавала значення змісту правочинів, повністю довіряючи незнайомим їй особам, вважала, що укладає саме договори застави, позивач просила визнати недійсними:
-          договір купівлі-продажу 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 
від 07 серпня 2015 року, укладений між нею та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 2359; 
-          договір купівлі-продажу 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 
від 07 серпня 2015 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 2363; 
-          договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1590 га, кадастровий номер 6325185001:00:015:0113, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_2 , від 21 грудня 2015 року, укладений між нею та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 4801; 
-          договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_2 , від 21 грудня 2015 року, укладений між нею та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 4800; 
 
Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій 
 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 
2019 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що під час укладення договорів купівлі-продажу вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення при вчиненні правочинів, і мала намір укласти саме договори застави. За встановлених судом обставин справи твердження позивача про те, що вона, укладаючи оспорювані договори купівлі-продажу житлових будинків та земельної ділянки, вважала, що укладає договори застави є необгрунтованими та не можуть свідчити про те, що вона не розуміла правову природу правочинів, своїх прав та обов`язків за вказаними договорами. Позивач також не довела наявність обставин, що свідчать про факт введення її в оману при укладенні оспорюваних договорів. З огляду на наведене, суд вважав відсутніми підстави для задоволення позовних вимог  ОСОБА_6 . 
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2019 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Суд відхилив доводи позивача про не укладення нею оспорюваних договорів купівлі-продажу від 07 серпня 
2015 року, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами, зокрема копіями відповідних договорів, при нотаріальному посвідченні яких встановлено особу ОСОБА_6 , належних доказів того, що підписи на договорах належать іншій особі позивач не надала. Необгрунтованими суд також вважав посилання заявника на те, що вона вважала, що отримує кошти у борг під заставу нерухомого майна, доказів на підтвердження вчинення нею дій щодо повернення грошових коштів не надала. За відсутності доказів на підтвердження наявності обставин, які спонукали позивача до укладення оспорюваних правочинів, суд вважав необгрунтованими твердження заявника про укладення оспорюваних нею правочинів на вкрай невигідних для неї умовах. 
 
Суд також зауважив, що до укладення оспорюваних договорів на замовлення позивача у серпні та грудні 2015 року проведено оцінку нерухомого майна, отримано довідки про склад сім`ї та зареєстрованих осіб, надано нотаріусу особисто підписані нею заяви про відсутність прав третіх осіб на відчужуване нерухоме майно, а перед їх посвідченням за її зверненням зареєстровано право власності на житлові будинки та земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що свідчить про обізнаність, розуміння та усвідомлення значення своїх дій заявником, природи оспорюваних правочинів та їх правових наслідків. 
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи
 
У січні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_6 , у якій заявник просила скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, і ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили її доводи, викладені у позовній заяві, не встановили фактичні обставини справи, не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, не навели обгрунтованих мотивів відхилення кожного аргументу, а також не перевірили наявність неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочинів, з огляду на її похилий вік і вади здоров`я, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу замість договорів застави, та не надали належної правової оцінки розпискам, які містяться у матеріалах справи, зокрема, розписці ОСОБА_4 , з якої убачається, що вона надала їй 30 000,00 доларів США під заставу будинку, та розпискам ОСОБА_9 , який познайомив її з ОСОБА_2 . 
 
Вказувала також на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про виклик і допит свідків, не навівши належного обгрунтування такої відмови.
 
У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_10 , мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, а тому відсутні підстави для їх скасування. Необгрунтованими є посилання заявника на безпідставну відмову місцевого суду в задоволенні її клопотання про виклик свідків, оскільки 06 березня 2018 року у судовому засіданні допитано в якості свідка приватного нотаріуса ОСОБА_11 , який посвідчував оспорювані договори, відомостей щодо явки до суду інших свідків, клопотання про допит яких судом задоволено, матеріали справи не містять, крім того, заявлені позивачем свідки не є безпосередніми учасниками оспорюваних правочинів, а відтак їхні показання не могли б включати в себе обставини, що стосуються справи. Письмові розписки можуть посвідчувати лише факт отримання коштів, та не підміняють договір застави нерухомого майна, який підлягає нотаріальному посвідченню, тоді як надані позивачем розписки самі по собі не можуть слугувати доказом того, що під час укладання оспорюваних правочинів позивач діяла під впливом обману з боку відповідачів чи помилки. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду. 
 
Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції 03 березня 2020 року.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 03 лютого 2009 року державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Кретовою О. В., зареєстрованого у реєстрі за № 3-286, ОСОБА_6 на праві власності належав житловий будинок по АДРЕСА_1 . 
 
07 серпня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 2359. 
 
Також, 07 серпня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 
ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 2363.
 
Договори підписані обома сторонами, які своїми підписами підтвердили, що однаково розуміють значення, умови договорів та їх правові наслідки, з їх змістом ознайомлені до підписання, заперечень щодо умов не мають.
 
Перед укладенням договорів купівлі-продажу ОСОБА_3 і 
ОСОБА_2 надали нотаріусу заяви про те, що на час укладення відповідних договорів не перебувають у шлюбі та не проживають однією сім`єю з іншими особами, на яких також містяться підписи ОСОБА_6 про обізнаність з цими обставинами.
 
Продаж 3/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 вчинено за суму 
448 295,25 грн, а 1/4 частки ОСОБА_2 - за 149 432,00 грн, які продавець отримала від покупців до підписання договорів, та підтвердила своїм підписом факт повного розрахунку за продані частки житлового будинку (пункт 4 договорів купівлі-продажу).
 
Згідно з пунктом 14 договорів купівлі-продажу сторони підтверджують, що ці договори не носять характеру фіктивного або удаваного правочину, не укладені під впливом помилки, насильства чи збігу тяжких обставин.
 
Також судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 належав на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 06 квітня 2011 року НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення виконавчого комітету Циркунівської сільської ради 
від 18 березня 2011 року № 49, та земельна ділянка за цією ж адресою на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 2009 року, укладеного між 
ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області 
Клопотовим С. Д., зареєстрований в реєстрі за № 1229, та державного акта на право власності на земельну ділянку від 22 квітня 2009 року серія ЯЖ № 465400, виданого на підставі рішення ХІХ сесії V скликання Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області від 28 березня 2008 року. 
 
21 грудня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за № 4800, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1590 га, кадастровий номер 6325185001:00:015:0113, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за 
№ 4801.
 
Продаж указаного житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 
607 230,00 грн, а земельної ділянки - за 105 683,30 грн, які продавець повністю отримала від покупця до підписання договорів, та підтвердила своїм підписом факт повного розрахунку за продані житловий будинок і земельну ділянку (пункт 3 договорів купівлі-продажу).
 
Указані договори підписані обома сторонами, які своїми підписами підтвердили, що однаково розуміють значення, умови договорів та їх правові наслідки, з їх змістом ознайомлені до підписання, заперечень щодо умов не мають.
 
13 липня 2017 року власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 став ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Поляком Д. В., зареєстровані в реєстрі за №№ 885, 887.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
За змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. 
 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
 
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
 
Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
 
При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
 
Лише в разі встановлення таких обставин норми статей 203, 229, 230, 655 ЦК України у сукупності вважатимуться правильно застосованими.
 
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Аналізуючи надані сторонами на обгрунтування своїх вимог та заперечень докази у їх сукупності, суди попередніх інстанцій установивши, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт обману її відповідачами під час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, у той час як наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, а також не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що під час укладення договорів купівлі-продажу вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення при вчиненні правочинів, і мала намір укласти саме договори застави, дійшли обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними відповідно до вимог статей 229, 230 ЦК України.
 
Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд правильно зауважив, що до укладення оспорюваних договорів на замовлення позивача у серпні та грудні 2015 року проведено оцінку нерухомого майна, отримано довідки про склад сім`ї та зареєстрованих осіб, надано нотаріусу особисто підписані заяви про відсутність прав третіх осіб на відчужуване нерухоме майно, а також перед посвідченням оспорюваних договорів за її зверненням зареєстровано право власності на житлові будинки та земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що серед іншого свідчить про її обізнаність, розуміння та усвідомлення значення своїх дій, природи оспорюваних правочинів і їх правові наслідки. 
 
Щодо доводів про недійсність правочину у зв`язку з його вчиненням на вкрай невигідних для неї умовах 
 
ОСОБА_6 , як на підставу заявлених нею позовних вимог посилалася також на те, що оспорювані правочини були вчинені на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки вона потребувала грошових коштів на лікування, а у зв`язку з важким матеріальним станом інакшого способу отримання коштів аніж укладення договорів застави не вбачала. 
 
Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
 
Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав передбачених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
 
Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
 
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. 
 
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. 
 
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Наявність тяжких обставин обумовлюють укладення правочину на вкрай невигідних умовах, натомість, за відсутності тяжких обставин, які б спонукали особу вчинити правочин на таких умовах, посилання заявника на вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, не є підставою для визнання угоди недійсною з підстав передбачених статтею 223 ЦК України. 
 
За відсутності доказів на підтвердження наявності обставин, які спонукали позивача до укладення оспорюваних правочинів, суд апеляційної інстанції обгрунтовано відхилив твердження заявника про укладення їх на вкрай невигідних для неї умовах. З наданих копій медичних документів за 2004 рік неможливо встановити стан її здоров`я та необхідність у лікуванні станом на час укладення оспорюваних договорів, тобто станом на 2015 рік.
Посилання заявника на безпідставну відмову місцевого суду в задоволенні її клопотання про виклик свідків є неспроможними, зокрема, 06 березня 2018 року у судовому засіданні допитано в якості свідка приватного нотаріуса ОСОБА_11 , який посвідчував оспорювані договори, відомостей щодо явки до суду інших свідків, клопотання про допит яких судом задоволено, матеріали справи не містять. Клопотань про виклик і допит свідків позивач та її представник у суді апеляційної інстанції не заявляли. 
 
Верховний Суд, застосувавши презумпцію правомірності правочинів, не спростовану позивачем у справі, та принцип свободи договору як загальну засаду цивільного законодавства, належним чином визначивши і розподіливши тягар доведення у цій справі, встановив, що аргументи касаційної скарги в цілому є ідентичними доводам, що були викладені заявником у її позовній заяві та апеляційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки судів попередніх інстанцій, яким була надана належна правова оцінка. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги), суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій є законними та обгрунтованими, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак