Справа № 138/239/20
Провадження № 22-ц/801/261/2021
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року	Справа № 138/239/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач), 
суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,
за участі секретаря судового засідання Лучицького А. О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Холодов Т. Ю. в приміщенні суду в м. Могилів-Подільський, повний текст рішення складено 25 листопада 2020 року, - 

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період з 22 грудня 1995 року по 23 січня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 15 січня 2002 року сторони придбали об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 , а саме кафе, в якому сторони спільно працювали та ніяких спорів після розлучення з приводу користування майном не виникало.
Близько кількох місяців тому позивачу стало відомо про те, що відповідач без його дозволу почала вчиняти дії щодо продажу спільного сумісного майна, при цьому пропонувала до продажу весь об`єкт та повідомила позивача, що їй належить все майно. В добровільному порядку поділити спірний об`єкт нерухомого майна сторони не можуть. 
Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просив визнати за ним та відповідачем право власності по 1/2 частці нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року позовну заяву задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державної судової адміністрації України судові витрати у виді судового збору в сумі 1000 (одна тисяча) грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обгрунтованими, оскільки спірний об`єкт нерухомості є спільним майном сторін, їх частки у ньому є рівними та останнє підлягає поділу між сторонами.
Вказане в сукупності свідчить про відсутність доказів, які б підтверджували порушення права позивача на спірне майно і вказували на початок перебігу позовної давності, а відтак і для застосування судом наслідків її спливу, передбачених частиною четвертою статті 267 ЦК України.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 було придбано відповідачем за особисті кошти. Зазначає, шо відповідач з позивачем припинив спільне сумісне проживання як подружжя ще в 1999 році, а шлюб розірвано рішенням суду 23 січня 2003 року. Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми Сімейного кодексу України.
Суд першої інстанції відкрив провадження за позовною заявою ОСОБА_1 з порушенням процесуальних норм, адже позов, що підлягає грошовій оцінці повинен бути обгрунтованими позивачем розрахунком сум, що оспорюються. Однак, ціна позову визначена позивачем на припущеннях.
Суд першої інстанції визнав право власності на Ѕ частину нерухомого майна також за відповідачем, хоча такої вимоги позивач не заявляв.
Вказує, що суддя суду першої інстанції діяла відносно відповідача упереджено та необ`єктивно, оскільки в підготовчому судовому засіданні 27 квітня 2020 року суд першої інстанції надав можливість позивачу подати заяву про зміну заявлених позовних вимог та клопотання про призначення експертизи, роз`яснивши позивачу, що у разі не подання таких заяв в позові буде відмовлено. Крім цього, суд першої інстанції постановив ухвалу від 23 червня 2020 року про призначення у справі оціночно-будівельної експертизи та будівельно-технічної експертизи з покладенням на відповідача всіх витрат за проведення цих експертиз. Однак, витрати за проведення експертизи несе сторона, яка заявляє клопотання про призначення експертизи.
Також судом першої інстанції безпідставно не застосовано позовну давність до позовних вимог ОСОБА_1 ..
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
03 березня 2021 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла через електронну пошту заява ОСОБА_1 , в якій він просить розглядати справу без його участі. Заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції – залишити – без змін.
У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
22 грудня 1995 року сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Могилів-Подільського міського суду Вінницької області від 23 січня 2003 року. Згідно копії Свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між сторонами розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис за № 51 від 06 квітня 2005 року.
/а. с. 3, 4/.
Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 15 січня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Павлюк Л. М. та зареєстрованого в КП Могилів-Подільське МБТІ 16 січня 2002 року за № 53/302, відповідач купила кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 44,4 кв.м.
/а. с. 5/.
Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Управління містобудування та архітектури Могилів-Подільської міської ради відповідачу надано Дозвіл на виконання будівельних робіт № 135 від 25 грудня 2006 року. Вказаний дозвіл надано на виконання будівельних робіт з проведення реконструкції з розширенням існуючого кафе по АДРЕСА_1 
/а. с. 38/.
Установлено, що сторонами визнається факт того, що після проведення будівельних робіт площа спірного майна збільшилась з 44,4 кв. м. до 177,8 кв.м.
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 червня 2019 року декларація про готовність об`єкта до експлуатації видана відповідачу 07 червня 2019 року
/а.с. 37/.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обгрунтованими, оскільки спірний об`єкт нерухомості є спільним майном сторін, їх частки у ньому є рівними та останнє підлягає поділу між сторонами.
Суд також виходив з того, що здійснення реконструкції спірного майна, а не його знищення як вказує відповідач, не свідчить про порушення права власності позивача. Крім того, в судовому засіданні відповідач вказувала, що спору між сторонами з приводу спірного майна не було через існування домовленостей щодо аліментів між сторонами. Крім того, декларація про готовність об`єкта до експлуатації датована 07 червня 2019 року, а державна реєстрація права власності на спірне майно за відповідачем після його реконструкції відбулась 13 червня 2019 року. При цьому відсутні в матеріалах справи і докази наміру відповідача відчужити спірне майно.
Вказане в сукупності свідчить про відсутність доказів, які б підтверджували порушення права позивача на спірне майно і вказували на початок перебігу позовної давності, а відтак і для застосування судом наслідків її спливу, передбачених частиною четвертою статті 267 ЦК України.
Зазначений висновок суду першої інстанції зроблений за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.
Відповідно до положень статті 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час ухвалення рішення суду від 23 січня 2003 року про розірвання шлюбу між сторонами (далі – КпШС України), згідно якої шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, та роз`яснень, наданих в пункті 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що шлюб між сторонами припинено саме 06 квітня 2005 року (з моменту реєстрації розлучення органом реєстрації актів громадянського стану).
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний об`єкт нерухомості придбаний відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми глави 7 та глави 8 СК України, а також положення статей 22, 24, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (далі - КпШС України), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. 
Відповідно до положень статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.
Таким чином, з урахуванням діючого на момент набуття спірного майна у власність законодавства, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15, від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 2024/2-2374/11, від 19.03.2020 у справі № 471/497/19.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такий висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про задоволення позову, оскільки спірний об`єкт нерухомості (кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться в АДРЕСА_1 , площею 44,4 кв.м.) придбано під час шлюбу, майно є спільним майном сторін, їх частки у ньому є рівними та останнє підлягає поділу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності.
Доводи апеляційної скарги про те, ще нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 було придбано відповідачем за особисті кошти, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки ці обставини не доведено відповідачем допустимими доказами. Заяву свідка ОСОБА_4 місцевий суд вірно вважав недопустимим доказом - п.2 ст. 78 ЦПК України, оскільки відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України допустимим доказом на підтвердження укладення договору позики є не покази свідка, а договір укладений в письмовій формі або ж розписка.
Твердження апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано позовну давність до позовних вимог ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.
Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
Позивач, звертаючись з даним позовом до суду 28 січня 2020 року, вказав, що жодних спорів щодо користування спірним майном між ним та відповідачем після розірвання шлюбу не виникало, проте кілька місяців назад йому стало відомо, що відповідач має намір відчужити спірне майно, а тому вважає, що між ними виник спір щодо сумісного майна та його поділу. 
Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Так само і відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правомірно встановив, що здійснення реконструкції спірного майна, а не його знищення як вказує відповідач, не свідчить про порушення права власності позивача. Крім того, в судовому засіданні відповідач вказувала, що спору між сторонами з приводу спірного майна не було через існування домовленостей щодо аліментів між сторонами. Крім того, декларація про готовність об`єкта до експлуатації датована 07 червня 2019 року, а державна реєстрація права власності на спірне майно за відповідачем після його реконструкції відбулась 13 червня 2019 року. При цьому відсутні в матеріалах справи і докази наміру відповідача відчужити спірне майно.
Тому правових підстав для застосування строку позовної давності, передбачених частиною четвертю статті 267 ЦК України.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції визнав право власності на Ѕ частину нерухомого майна також за відповідачем, хоча такої вимоги позивач не заявляв, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки предметом позову є саме поділ майна подружжя, і відповідно визначаючи частку одного з подружжя, суд у відповідності до вимог п.2 ст. 372 ЦК України визначив частку іншого. Підстав для відмови у задоволенні цієї позовної вимоги суд не вбачав. /а. с. 1-2/.
Аргументи апеляційної скарги про те, що суддя суду першої інстанції діяла відносно відповідача упереджено та необ`єктивно, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки у справі відсутні докази, які б вказували на упереджене чи необ`єктивне ставлення суду першої інстанції до відповідача. Як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції розглянув усі клопотання заявлені відповідачем та повно і об`єктивно дослідив усі докази надані ОСОБА_1 .. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відкрив провадження за позовною заявою ОСОБА_1 з порушенням процесуальних норм, адже позов, що підлягає грошовій оцінці повинен бути обгрунтованими позивачем розрахунком сум, що оспорюються, однак, ціна позову визначена позивачем на припущеннях, суд апеляційної інстанції не вважає такими, що дають правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції, адже із позовної заяви слідує, що в ній міститься ціна позову.
Відповідно до частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не допущено порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року у даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський