ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року	Львів	Справа № 466/8605/20 пров. № А/857/829/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді                                                    Большакової О.О.,
суддів                                                                         Затолочного В.С., Качмара В.Я. 
з участю секретаря судового засідання                  Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання дій неправомірними за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2020 року (суддя Едер П.Т., м.Львів, повний текст складено 28.12.2020),

В С Т А Н О В И В :

04 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до  Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на постанову про відкриття виконавчого провадження від 23 жовтня 2020 року.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що державний виконавець не мав права виносити спірну постанову про відкриття виконавчого провадження, оскільки виконавчий документ не містив усіх необхідних та передбачених законом реквізитів , а тому його дії повинні бути визнані протиправними, а оскаржена постанова - скасована.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 21 грудня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено. 
Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу. Вважає, таке постановленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального і процесуального права. Просить скасувати рішення і постановити нове  - про задоволення позову. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги,  зазначив, що суд першої інстанції не надав  належної оцінки доводам позивача щодо  невідповідності виконавчого документу вимогам чинного законодавства, оскільки  стягувачем є неуповноважений орган. Постанова серії ДП18 № 844314 від 31.07.2020, як підстава відкриття виконавчого провадження, не скріплена "печаткою із зображенням Герба України" державного органу, який видав виконавчий документ. Також Управління патрульної поліції у Львівській області не обліковується як юридична особа публічного права у ЄДРПОУ, а тому не може мати процесуального та правового статусу із повноваженнями видавати виконавчі документи, а також бути заявником відкриття виконавчого провадження. Інспектор (взводу, роти) батальйону відноситься до штату "Стройові підрозділи поліції" та не є уповноваженим на винесення постанов про притягнення осіб до адміністративої відповідальності шляхом винесення постанов про накладення адміністративного стягнення. Вважає постанову протиправною. Зауважує, що в рішенні суду не наведено належної аргументації на спростування доводів позивача. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав про законність рішення суду.
У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу. Представник відповідача заперечив щодо її задоволення.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність  підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів. 
Суд першої інстанції встановив, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 № 844314 від 31 липня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 гривень (а. с. 7).
Державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Табінською М.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 63362213 від 23.10.2020 на підставі постанови ДП18 № 844314 від 31.07.2020, виданої Управлінням патрульної полції у Львівській області про  стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 510 грн штрафу. Зобов`язано боржника подати   декларацію про доходи   та майно та стягнуто з останнього виконавчий збір у розмірі 51 грн. (а. с.5).
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження з таких підстав.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
5 жовтня 2016 року набрав чинності Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню як виконавчі документи, рішення постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом (пункт 6).
Частиною четвертою статті 4 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ст. 291 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення.
Згідно зі статтею 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України.
При оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, за винятком постанов про застосування заходу стягнення у вигляді попередження, а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою   статті 307 цього Кодексу.
Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.
Згідно з ст. 307 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
Відповідно до ст. 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.
Доводи апелянта про прийняття постанови про застосування до нього штрафу як виконавчого документу неуповноваженою особою суд відхиляє з таких підстав. 
Згідно статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, частина друга статті 44-3, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста   статті 122, частина перша статті 123,  124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126,   частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, частина перша статті 132-1,   частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і   третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста, сьома і восьма статті 152-1, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1,  частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Отже, поліцейські розглядають справи про адміністративні правопорушення, визначені у статті 222 КУпАП.
Як видно з матеріалів справи, оскаржувана постанова державного виконавця була винесена на підставі постанови поліцейського - інспектора взводу Управління патрульної поліції у Львівській області Задолинним Ю.С. про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення ч. 1 ст.122 КУпАП України, що відповідає ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження». 
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.
Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності видана саме посадовою особою – поліцейським, який займав посаду інспектора взводу №1 роти №1 батальону №1 управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції.
Відповідно до   Постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію органів Міністерства внутрішніх справ" Департамент патрульної служби Міністерства внутрішніх справ як юридична особа публічного права ліквідовано. З 07 листопада 2015 року створено Департамент патрульної поліції, який діє на підставі Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.11.2015 № 73 зі змінами, внесеними наказом Національної поліції України від 18.11.2015 № 96. 
Структурними підрозділами Департаменту патрульної поліції є Управління патрульної поліції у містах.
Оскільки Управління патрульної поліції у містах не мають статусу юридичної особи публічного права та є структурними підрозділами Департаменту патрульної поліції, вони не використовують печатку із зображенням Державного герба України.
Отже, постанова поліцейського про притягнення позивача до відповідальності як виконавчий документ не повинна  містити  відтиск печатки із зображенням Державного герба України.
Тому, державний виконавець, відкривши виконавче провадження за цим виконавчим документом, діяв правомірно. 
Щодо доводів позивача про відсутність у виконавчому документі інших обов`язкових відомостей, таких як дата набрання законної сили, строк пред`явлення до виконання,  апеляційний суд зазначає, що постанова складена у відповідності до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13.01.2020    № 13, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 03 лютого 2020 р за № 113/34396.
Повернення виконавчого документу згідно з пунктом 6 частини четвертої   статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»   виключно з підстав відсутності певних реквізитів неодноразово визнавалось Верховним Судом проявом надмірного формалізму.
Враховуючи викладене, суд першої дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову. 
Щодо доводів апелянта про  невитребовування в межах розгляду даної справи матеріалів виконавчого провадження, апеляційний суд зазначає, що у матеріалах справи наявні необхідні для правильного вирішення публічно-правового спору письмові докази, а саме оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження та документ, на підставі якого було прийнято таке рішення. 
Отже, відсутня неповнота, яка  б вплинула на правильність вирішення спору. 
Крім того, апеляційний суд зауважує, що  в межах даної справи відсутні підстави для оцінки правомірності самої постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.122 КУпАП , так як її законність може бути предметом розгляду у справі щодо її оскарження, а не в межах спору про правомірність відкриття виконавчого провадження задля її примусового виконання. 
Також апеляційний суд зауважує, що в рішенні суду обгрунтовано  підстави для відмови в позові. 
З огляду на викладене вище,  суд першої інстанції вжив заходів до всебічного і повного дослідження обставин справи і прийняв законне і обґрунтоване рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	В. Я. Качмар