Дата документу 25.01.2021 Справа № 323/2918/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 323/2918/20                                                   Головуючий у 1 інстанції Плечищева О.В.
Провадження №22ц/807/501/21                             Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 січня 2021 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:        Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
        Крилової О.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2020 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Російської Федерації, Акціонерного товариства «Сбербанк», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про моральне відшкодування збитків,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Російської Федерації, АТ «Сбербанк», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про моральне відшкодування збитків.
Ухвалою судді Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Роз`яснено, що у разі їх не усунення у встановлений судом строк, позовна заява буде вважатись неподаною та повернута.
Залишаючи позовну заяву без руху, суд виходив з того, що всупереч вимогам п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачем не зазначено зміст позовних вимог до відповідача - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Окрім цього, судом зазначено, що пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави. З`ясування цього питання має істотне значення, оскільки від нього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. При цьому вчиняти такі процесуальні дії повинен не позивач при пред`явленні до суду позову, а саме суд. Проте, задля направлення пакету документів (позовної заяви та доданих до неї документів) до уповноваженого органу Російської Федерації, яким є Посольство Російської Федерації в Україні, необхідно зробити офіційний переклад даних документів з української мови на російську та обов`язок з перекладу даних документів, на переконання суду, необхідно покласти на позивача у справі. Після перекладу пакету документів (позовної заяви та доданих до неї документів) позивачем, вони будуть направлені судом на адресу Посольства Російської Федерації в Україні разом з відповідним запитом про згоду або ж не згоду Російської Федерації бути відповідачем по даній справі в Оріхівському районному суді Запорізької області, що узгоджується з тією правовою позицією Верховного Суду, які ним викладені у вищезазначених постановах.
27 листопада 2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено уточнену позовну заяву, в якій зазначені позовні вимоги до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Щодо необхідності надати офіційний переклад позовної заяви та доданих до неї матеріалів, ОСОБА_1 зазначено, що відповідно до ст. 9 ЦПК України, цивільне судочинства в судах провадиться державною мовою, у зв`язку з чим ним подано до суду позовну заяву саме на державній мові. 
Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу, у зв`язку з виконанням позивачем вимог ухвали судді Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 листопада 2020 року не в повному обсязі. 
Не погоджуючись із зазначеною ухвалю, ОСОБА_1 , посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відкрити провадження по цій справі. 
В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом не враховано його заперечення, що вимога здійснити переклад позовної заяви та доданих до неї додатків суперечить ст.9 ЦПК України. Обов`язок здійснити переклад зазначених вище документів був покладений на позивача на переконання суду, жодних нормативних актів, які б передбачали покладення на позивача даного обов`язку в ухвалі не зазначено. Відповідно до ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Суди ухвалюють рішення та оприлюднюють їх державною мовою у порядку, встановленому законом. Текст судового рішення складається з урахуванням стандартів державної мови. Також, відповідно до висновків Верховного Суду України, зроблених в ухвалі від 09 лютого 2011 року № рішення 14223211 № судової справи 6-9389св10, позивач не зобов`язаний додавати копії матеріалів на недержавних мовах, оскільки цивільне судочинство в судах здійснюється державною мовою.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 24 грудня 2020 року особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на вищезазначену апеляційну скаргу позивача. 
Однак, в строк визначений судом на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу, не надійшло.
В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Російської Федерації, АТ «Сбербанк», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про моральне відшкодування збитків. 
Позовна заява мотивована тим, що наприкінці лютого - початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресій Російської Федерації проти України, у ході якої були окуповані Автономна Республіка Крим, а також частина Донецької та Луганської областей України. Внаслідок бойових дій відповідача значно погіршилася економічна ситуація в Україні. Наслідком збройної агресії Російської Федерації проти України стала необхідність безпосередньої участі громадян України у захисті її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості. У серпні 2015 року позивача було призвано у Збройні Сили України. В період з серпня 2015 року по жовтень 2016 року ОСОБА_2 зазначав, що брав безпосередню участь в антитерористичній операції, а у липні 2016 року ним отримано опік обох пліч, кисті рук, нижніх кінцівок, тулуба, 58% опіків тіла, у зв`язку з чим, позивач довгий час знаходився на стаціонарному лікуванні. Отримані ним під час участі в антитерористичній операції трави завдали ОСОБА_1 значних фізичних та душевних страждань. Окрім цього, позивач, як громадянин України та учасник бойових дій, постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його стосунках з оточуючими, на його звичному способі життя, призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків. Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Посольства Російської Федерації в Україні , ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 1000000 грн. як моральне відшкодування збитків. 
Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Вбачається, що суд першої інстанції висновків щодо визнання неподаною позовної заяви дійшов з порушенням норм процесуального права, які регулюють питання про залишення заяви без руху та її повернення.
Відповідно до ч.1ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Якщо позивач, відповідно до ухвали суду, у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
В ухвалі Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 листопада 2020 року про залишення позовної заяви без руху, у тому числі, у зв`язку з ненаданням позивачем офіційного перекладу позовної заяви та долучених до неї додатків з української мови на російську, суд дійшов висновку про невідповідність позовної заяви положенням статей 175, 177 ЦПК України. Повертаючи позовну заяву, суд виходив з того, що позивачем не виконано саме ц ці вимоги. 
З зазначеним висновком суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви з тих підстав, що позовна заява і додані до неї документи не забезпечені завіреним перекладом на мову, яка діє в державі Російська Федерація, колегія суддів погодитись не може.
У постанові від 09 лютого 2011 року (справа № 9-9389св10), Верховним Судом України зазначено, що позивач не зобов`язаний додавати копії позовної заяви та доданих до неї документів для вручення відповідачу на іншій мові, оскільки відповідно до законодавства цивільне судочинство здійснюється державною мовою.
Так, згідно ч. 1 ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.
Згідно частини першої статті 6 Закону України «Про засади державної мовної політики» державною мовою України є українська мова.
Відповідно до частини третьої статті 14 Закону України "Про засади державної мовної політики" сторони, які беруть участь у справі, подають письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. 
Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява  ОСОБА_1 до Російської Федерації, АТ «Сбербанк», ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про моральне відшкодування збитків викладена державною мовою України, а стаття 175 ЦПК України не містить вимог щодо надання позивачем до суду завіреного перекладу позовної заяви на мову іноземної держави, у зв`язку з чим висновок суду першої інстанції щодо невідповідності позовної заяви вимогам ст.ст. 175, 177ЦПК України є помилковим.
Крім того, в ухвалі судом зазначено, що обов`язок зробити офіційний переклад позовної заяви необхідно покласти на позивача саме на переконання суду. 
Разом з тим, у рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп роз`яснено, що ч.1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод.
Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.
У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Колегія суддів також звертає увагу, що питання здійснення перекладу документів на іноземну мову врегульовано Інструкцією про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України від 27.06.2008 року № 1092/5/54, з наступними змінами, згідно якої переклад документів та судових доручень здійснюється фахівцем, запрошеним до відповідного суду України згідно ізстаттею75 ЦПК України, або засвідчується уповноваженим перекладачем, або нотаріально, а витрати, пов`язані із залученням перекладача, сплачуються у порядку, передбаченому статтею 139 ЦПК України, що свідчить про помилковість висновків суду в частині зобов`язання позивача надавати суду завірений переклад документів на мову іноземної держави до відкриття провадження у справі.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено право позивача на вільний доступ до правосуддя, що є беззаперечною підставою для скасування оскаржуваної ухвали з направленням матеріалів позовної заяви до суду першої інстанції для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом. 
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з порушенням вимог закону, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Разом з тим, вимоги ОСОБА_1 , наведені в апеляційній скарзі про відкриття провадження по цій справі, апеляційним судом задоволені бути не можуть, оскільки цивільним законодавством не передбачені,так як питання про відкриття провадження у справі відноситься до повноважень суду першої інстанції. 
Керуючись ст.ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2020 року про повернення позовної заяви - скасувати, справу направити до суду першої інстанціїдля продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 25 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: