ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 лютого 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/6507/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: 
                                        судді-доповідача Чумака С.Ю.,
                                                   суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 280/6507/20 (суддя інстанції – Максименко Л.Я.)

за позовом   ОСОБА_1 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправною та скасування постанови,- 

В С Т А Н О В И В :
ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1   (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)  (далі – відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про стягнення виконавчого збору з позивача у розмірі 103817,69 грн, прийняту 14.08.2020 в межах виконавчого провадження №  56657886.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.
В обґрунтування скарги вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що виконавче провадження відповідачем здійснювалось з 14.08.2020 по 17.08.2020, тобто протягом трьох днів, за цей період не здійснювалось жодної виконавчої дії, направленої на виконання виконавчого документу. Так, відповідачем здійснювалось виконавче провадження №  56657886 на підставі виконавчого листа № 2/334/132/2016 від 17.08.2017, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя на примусове виконання рішення від 01.09.2016 (набрало чинності 23.11.2016) про стягнення з позивача 50015,07 доларів США, що еквівалентно 1038176,9 грн. Разом з цим, скаржник зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 540/3203/18, на яку посилався позивач та, на його думку, безпідставно відхилив суд першої інстанції, дійшла висновку, що саме обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору є вчинення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання рішення суду та фактичне стягнення суми боргу, а з наведеного чітко вбачається, що такі дії державного виконавця не відбулися за три дні здійснення виконавчого провадження. Крім того, при розгляді вказаної вище справи, цілком об`єктивним є висновок, зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду, який не прийнятий до уваги судом першої інстанції, що у разі стягнення виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду. Тому стягнення виконавчого збору можливе лише у разі фактичного виконання виконавчого документу.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

23.06.2018 постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Вербицькою Л.Г. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/334/132/2016 від 17.08.2017, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з позивача 1038176,9 грн (а.с. 37). 

12.08.2020 від стягувача надійшла заява про повернення виконавчого документа на підставі ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 39).

14.08.2020 постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Вербицькою Л.Г.  стягнуто з позивача виконавчий збір у розмірі 103817,69 грн (а.с. 43). 

Постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Вербицькою Л.Г.  від 17.08.2020 повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 40).

Не погоджуючись із постановою державного виконавця від 14.08.2020 про стягнення виконавчого збору позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржена постанова   прийнята відповідно до норм статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження». Суд зазначив, що оскаржена постанова про стягнення виконавчого збору прийнята 14 серпня 2020 року, тому безпідставними є посилання позивача на редакцію ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», яка діяла до 28.08.2018. 

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ
5 жовтня 2016 року набув чинності Закон № 1404-VIII, згідно з яким примусове виконання рішень проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Питання щодо виконавчого збору регулюються статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII.
Станом на час прийняття Закону № 1404-VIII частиною 2 ст. 27 Закону було визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Між тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 3 липня 2018 року внесені зміни до Закону № 1404-VIII.
Зокрема, у частині 2 статті 27 Закону № 1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Ці зміни набули чинності 28 серпня 2018 року.
Отже, частина 2 статті 27 Закону № 1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом діяла лише до 28 серпня 2018 року, а після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.
Апеляційний суд зауважує, що оскільки стягнення виконавчого збору, як окрема виконавча дія, здійснена державним виконавцем після набрання чинності Законом № 1404-VIII, а саме 14 серпня 2020 року, то у цьому випадку підлягають застосуванню приписи ч. 2 ст. 27 цього Закону станом на час винесення оскарженої постанови, а саме в редакції Закону № 2475-VIII від 3 липня 2018, який набрав чинності 28 серпня 2018 року.
Так, згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір – це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Як вже зазначалось вище, виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/334/132/2016 від 17.08.2017 відкрито 23.06.2018, а закінчення виконавчого провадження відбулось 12.08.2020 у зв`язку з тим, що від стягувача надійшла заява про повернення виконавчого документа на підставі ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Апеляційний суд зазначає, що часу з моменту набрання законної сили рішенням (23.11.2016) та до моменту відкриття виконавчого провадження (23.06.2018) було достатньо часу для того, щоб виконати рішення суду у добровільному порядку, проте позивач як боржник цього своєчасно не зробив, що призвело до отримання стягувачем виконавчого листа та подання його для примусового виконання рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Частиною 3 ст. 40 Закону № 1404-УІІІ визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених, зокрема пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404 виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Отже, після набуття чинності змінами до ч. 2 ст. 27 Закону № 1404, як правильно зазначив у рішенні суд першої інстанції, стягнення виконавчого збору не пов`язується із фактично стягнутою виконавцем сумою чи вчиненням ним певних виконавчий дій, а обчислюється у відсотках від суми, яка підлягає стягненню. Єдиною підставою нестягнення виконавчого збору є виконання рішення до відкриття виконавчого провадження. Інших винятків з цього правила, зокрема можливості за певних обставин нестягнення виконавчого збору у випадку, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404, ні статтею 27, ні статтею 40 цього Закону не визначено.
Оскільки у спірних відносинах боржником до відкриття виконавчого провадження виконання рішення не здійснено, то виконавчий збір підлягає стягненню з боржника, тобто позивача у цій справі, навіть незважаючи на те, що виконавчий лист повернуто стягувачу за його заявою без фактичного виконання.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що безпідставними є посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 540/3203/18, оскільки предметом спору у зазначеній справі була постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору, яка прийнята 3 серпня 2018 року, тобто до набуття чинності зазначеними вище змінами у ч. 2 ст. 27 Закону № 1404.

Також не підлягає застосуванню постанова Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 640/8425/19, на яку посилається позивач, оскільки у вказаній справі інший предмет спору, а саме стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, а не виконавчого збору. 

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 280/6507/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з тієї ж дати.

Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                          суддя                                                            С.В. Чабаненко 

                          суддя                                                            І.В. Юрко