ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/25110/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 березня 2021 року                                                                                           м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Земляної Г.В., Файдюка В.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Державної міграційної служби України про:
- визнання протиправним та скасування повідомлення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області від 12.12.2019 року №363;
- зобов`язання Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області розглянути заяву громадянки Арменії ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту у порядку, визначеному Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , 1987 року народження, є громадянкою Вірменії, одруженою, за національністю - курд, за віросповіданням - християнкою, звернулась до управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області  з заявою щодо визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, у якій повідомила про побоювання зазнати переслідування через колишню участь у "протестному" мітингу проти дій колишнього президента Вірменії ОСОБА_3 , після підписання останнім 09.10.2014 року договору направленого на возз`єднання Вірменії з Євразійським економічним союзом. Також,заявниця вказала, що відносно неї була розповсюджена неправдива інформація щодо підтримки попереднього президента Вірменії. Також зазначила, що після зміни влади у країні та перемоги партії "Мій крок" на парламентських виборах у грудні 2018 року, під виглядом боротьби з корупцією у державі почались переслідування прихильників попередньої влади та складання правоохоронними органами Вірменії списків "зрадників інтересів держави", до  яких потрапила позивач та її чоловік ОСОБА_4 .
Водночас, за результатами розгляду матеріалів повторного звернення громадянки Вірменії ОСОБА_1 , яка 12.12.2019 року виявила намір звернутись з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, головним спеціалістом з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області Сеймовою Д. складено Висновок щодо прийняття рішення  про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначено про відсутність нових обставин, які б вплинули на розгляд справи, а також підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Відповідно до пункту 6 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", 12.12.2019 року винесено Наказ "Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" №827, згідно з пунктом 1 якого громадянці Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
12 грудня 2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області складено Повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №363.
Не погодившись з відмовою в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671-VI).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець  - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону №3671-VI додатковий захист  - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.
Пунктом 13 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з частинами першою і другою  статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною п`ятою статті 5 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Відповідно до частини шостої статті 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Так, за змістом частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин", а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно з частиною шостою статті 8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, а також якщо  заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само  за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону,  якщо  зазначені умови не змінилися.
Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону №3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Судом першої інстанції встановлено, що у березні 2016 громадянка Вірменії ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України про визнання незаконним рішення ДМС України від 17 листопада 2015 року №226 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, викладеного у повідомленні від 18 вересня 2015 року №174; зобов`язання ДМС України прийняти рішення про надання статусу біженця або додаткового захисту; скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії № 384-08 від 26 жовтня 2015 року про відмову в наданні статусу біженця.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.08.2017 року у справі № 826/3886/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суди виходили з того, що позивачем не було надано жодних переконливих доказів, які б підтверджували побоювання останньої повертатися у країну походження. Серед іншого, судами було звернута увага на подання позивачем неточної та неправдивої інформації під час співбесід.
Таким чином, судовими рішеннями у справі № 826/3886/16 було встановлено, що твердження позивача про участь у мітингу 24.10.2014 року -  є неправдоподібними.
Так, у своїй заяві від 12.12.2019 року позивач посилається на те, що про неї було навмисно розповсюджено неправдиву інформацію по підтримці політики попереднього президента Вірменії ОСОБА_3 , яким 09.10.2014 року був підписаний договір направлений на об`єднання Вірменії з Євразійським економічним союзом. Проти таких дій влади 24.10.2014 року відбувся мітинг, в якому заявниця приймала участь. На позачергових парламентських виборах у грудні 2018 року перемогу отримав блок "Мій крок" лідера вірменської революції, який в подальшому був обраний прем`єр міністром країни. Зазначила, що в теперішній час під виглядом проти боротьби з корупцією в Вірменії почалось переслідування прихильників попередньої влади.
Однак, суд зазначає, що в обґрунтування позовних вимог позивачем не надано відомостей, які б підтверджували факти переслідування позивача або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.
Водночас, повідомлені позивачем обставини у заяві від 12.12.2019 року, не дають підстав вважати, що виникли нововиявлені обставини, які можуть слугувати підставою для висновку про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.  Так, відповідно до зави позивача, зміна політичної ситуації в країні призвела до переслідувань колишніх високопосадовців та прибічників попередньої влади.
Втім, з інформації у відкритих джерелах судом встановлено, що загальна ситуація з безпекою у Вірменії, а саме з політичними правами та свободами громадян стабільна та не зазнала змін в напрямку загострення з моменту прийняття попереднього рішення та розгляду судами справ за участю позивача.
Таким чином, у заяві ОСОБА_1 від 12.12.2019 року наведено обставини, котрі раніше були предметом дослідження міграційною службою, та органами судової влади, водночас, нововиявлених обставин стосовно побоювання повернутися до Вірменії, які б можливо було кваліфікувати як переслідування щодо неї в разі повернення в країну громадянської належності, позивачем не зазначено.
З аналізу особової справи позивача можна дійти висновку, що остання не обґрунтувала наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавала жодних переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) або політичних переконань.
Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства, або здійснення будь-якого тиску відповідних органів країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.
За матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Стосовно шукача захисту ніколи не висувалися офіційні звинувачення за політичними мотивами в країні громадянської належності.
За наведеного, на думку суду, відсутні підстави вважати, що позивач може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається  до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи. 
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                                                                                          Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу громадянки ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий          суддя                                                                      Є.І.Мєзєнцев

                    cуддя                                                                      Г.В.Земляна

                              суддя                                                                      В.В.Файдюк