ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/2379/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: 
                                        судді-доповідача Чумака С.Ю.,
                                                  суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі № 280/2379/20 (суддя І інстанції – Лазаренко М.С.)
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), 
В С Т А Н О В И В:
ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі – відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13 травня 2019 року № Ф-14682-49-У на суму 21030,9 грн. (а.с. 31-38)
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року позов задоволений.
Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що позивач перебуває на обліку в органах доходів і зборів як фізична особа-підприємець (дата державної реєстрації 17.08.2004) та на дату формування оскарженої вимоги останній не перебував в стані припинення підприємницької діяльності. 21.10.2019 внесено запис до Єдиного державного реєстру департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про припинення підприємницької діяльності. Отже, з 07.08.2008 по 21.10.2019 ОСОБА_1 перебував на обліку як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування. За даними інформаційної системи органу доходів і зборів сума заборгованості позивача становить 21030,9 грн та складається з несплачених автоматичних нарахувань за 2017 рік у сумі 8448 грн; за 1 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, строк сплати до 19.04.2018; 2 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, строк сплати до 19.07.2018; 3 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, строк сплати до 19.10.2018; 4 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, строк сплати до 21.01.2019; за 1 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, строк сплати до 19.04.2019. Крім того, зауважує, що у позивача несплачені автоматичні нарахування за 2-3 квартали 2019 року у сумі 5508,36 грн. Вказує, що оскільки позивачем не виконано обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску, тому винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13 травня 2019 року № Ф-14682-49-У, яка включає нарахування за 2017 рік, 1-4 квартал 2018 року, 1 квартал 2019 року на суму 21030,9 грн, є правомірною і скасуванню не підлягає.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ
Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець 17.08.2004 та 21.10.2019 року припинив підприємницьку діяльність.
З 2009 року не подає податкової та іншої звітності. 
Доказів сплати позивачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017 рік, за 1-4 квартал 2018 року у сумі по 2457,18 грн та за 1 квартал 2019 року станом на час апеляційного перегляду матеріали справи не містять.
13.05.2019 Головним управлінням ДФС у Запорізькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-14682-49У, відповідно до якої сума боргу (недоїмки) становить 21030,9 грн та складається з несплачених автоматичних нарахувань за 2017 рік у сумі 8448 грн; за 1 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, строк сплати до 19.04.2018; 2 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, строк сплати до 19.07.2018; 3 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, строк сплати до 19.10.2018; 4 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн, строк сплати до 21.01.2019; за1 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн, строк сплати до 19.04.2019. 
Законність і обґрунтованість винесеної відповідачем вимоги про сплату боргу з єдиного внеску стали підставою звернення позивача до суду із цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) не містить застереження для фізичних осіб-підприємців, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, стосовно сплати внеску незалежно від отримання доходу. Внесок нараховується виключно на визначену самостійно суму доходу і обмежений мінімумом і максимумом. Отже, у фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримує дохід (не здійснює підприємницьку діяльність), не виникає обов`язку сплачувати внесок у мінімальному розмірі. Суд вказав, що в період, за який нараховано внесок від здійснення підприємницької діяльності, позивач не займався останньою. Відповідачем не надано до суду доказів, які б спростовували цей факт. Такі докази могли б бути отримані під час проведення перевірки. Отже, ГУ ДФС у Запорізькій області мало право нарахувати внесок, прийнявши вимогу про його сплату, на підставі: акту перевірки; звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів; бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до Закону нараховується внесок. Оскільки позивач не подавав звітність, відповідач не проводив перевірку стосовно позивача, не випробовувались та не надавались до відповідача бухгалтерські та інші документи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідності його задоволенння.
НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі – ПК України) самозайнята особа – платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність – участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» – це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) – консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа – фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники – це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З огляду на вказане колегія суддів зазначає, що визначення відповідачем позивачу обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску є не штрафними санкціями відносно останнього, а переслідує мету соціального захисту позивача, оскільки сплата таких внесків тягне за собою нарахування особі відповідного страхового стажу, що в подальшому позитивно вплине на пенсійне забезпечення особи.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19), від 4 грудня 2019 року (справа № 440/2149/19) та від 23 січня 2020 року (справа № 480/4656/18).
Як вказувалось вище, з 2009 року позивач не подає податкової та іншої звітності. Доказів сплати позивачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017 рік, за 1-4 квартал 2018 року у сумі по 2457,18 грн та за1 квартал 2019 року  матеріали справи не містять. 
Як до суду першої, так і апеляційної інстанції позивачем не було надано доказів перебування ним у трудових відносинах, а також сплати відповідних внесків за нього в такому випадку роботодавцем. 
З наведеного слідує, що ОСОБА_1 не був найманим працівником, застрахованим і у період протягом звітних 2017 року, 1-4 кварталу 2018 року, 1 кварталу 2019 року єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі не меншому за мінімальний його роботодавець за нього не нараховував та не сплачував. Не сплачено у цей період єдиного внеску позивачем і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Оскільки протягом звітних 2017 року, 1-4 кварталу 2018 року, 1 кварталу 2019 року відсутніми  є відомості про сплату  позивачем чи його роботодавцем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, ураховуючи те, що запис про припинення підприємницької діяльності позивача внесено 21.10.2019,  а особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обов`язок сплати позивачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за звітні 2017 рік, 1-4 кварталу 2018 року, 1 кварталу 2019 року.
За таких обставин, вимога  від 13 травня 2019 року № Ф-14682-49-У про зобов`язання позивача сплатити борг (недоїмку) з ЄСВ у розмірі у розмірі 21030,9 грн (за 2017 рік – 8448 грн; за 1-4 квартал 2018 року – по 2457,18 грн; за 1 квартал 2019 року – 2754,18 грн) є правомірною та скасуванню не підлягає.
ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Отже, за наведених вище мотивів, апеляційний суд наголошує, що порушення процедури, яка передує прийняттю вимоги, зокрема, надати платнику пояснення під час проведення призначення перевірки, не свідчить про незаконність такої вимоги по суті, оскільки у ній (вимозі) лише констатується факт наявності у особи боргу (недоїмки) з певного платежу і пропонується такий борг сплатити у певний строк, а тому суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, помилково позов задовольнив.
За таких обставин, з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду – скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Оскільки справа є справою незначної складності відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
На підставі викладеного, керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області задовольнити.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року у справі № 280/2379/20 скасувати.
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до  Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
   
Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                               суддя                                                  С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                  І.В. Юрко