УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2021 року
м. Київ
справа №2107/4541/13
провадження №51-7024 км 18
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі – Суд, колегія суддів) в складі:
головуючого                      ОСОБА_1 ,
суддів                                  ОСОБА_2 ,ОСОБА_3 ,
прокурора                         ОСОБА_4 
розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і 
 
встановила:
 
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, та короткий зміст рішень судів
1.                                                                                   Вироком Генічеського районного суду Херсонської області від 06 квітня 2018 року  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимого, визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України (далі – КК),  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такого, що відповідно до ст. 89 КК  не має судимості, визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК.
2.                 Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 06 квітня 2018 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено без зміни.
3.                 Органом досудового слідства ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення в одержанні службовою особою в будь-якому вигляді хабара за невиконання в інтересах того, хто дає хабара, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, вчиненому службовою особою, яка займає відповідальне становище, за попередньою змовою групою осіб та поєднаному з вимаганням хабара, а ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення у пособництві в одержанні службовою особою в будь-якому вигляді хабара за невиконання в інтересах того, хто дає хабара, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища шляхом надання порад та засобів, усунення перешкод для вчинення злочину іншим співучасником, переховуванням предметів, здобутих злочинним шляхом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб та поєднаному з вимаганням хабара.
4.                 За версією обвинувачення вказані злочинні дії було вчинено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за наступних обставин.
5.                  ОСОБА_5 , займаючи посаду начальника відділу з питань землевпорядкування виконавчого комітету Генічеської міської ради, яку відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року, віднесено до шостої категорії, маючи 10 ранг посадової особи місцевого самоврядування, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище та наділена повноваженнями вносити пропозиції про припинення права власності або права користування землею комунальної власності у випадках, передбачених Земельним кодексом України, а також брати участь у засіданнях сесій ради з питань земельних відносин, вносити усні, письмові пропозиції до рішень сесії ради щодо регулювання земельних відносин, керуючись корисливим мотивом, з метою отримання хабара від ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з фізичною особою – підприємцем ОСОБА_6 , запропонував йому передати ОСОБА_7 вимогу про передачу хабара в сумі 10 000 грн за невжиття заходів (внесення пропозиції на розгляд сесії місцевої ради та міському голові) для примусового припинення прав власності на земельну ділянку в судовому порядку, на що останній погодився.
6.                 27 серпня 2012 року ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з                      ОСОБА_5 , у приміщенні чебуречної на АДРЕСА_1 , передав ОСОБА_7 вимогу про передачу ОСОБА_5 хабара в сумі 10 000 грн за невнесення на розгляд сесії місцевої ради та міському голові пропозиції про примусове припинення права власності на земельну ділянку, де була розташована чебуречна.
7.                 Остання, усвідомлюючи, що ОСОБА_5 як начальник відділу з питань землевпорядкування виконавчого комітету Генічеської міської ради може вчинити ці дії і для неї можуть наступати негативні наслідки у виді визнання судом недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, вимушено погодилася на вимогу ОСОБА_5 .
8.                 30 серпня 2012 року ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_5 , в обумовлений час, близько 18:30, прибув до приміщення чебуречної за вищенаведеною адресою, де ОСОБА_7 передала йому незаконну грошову винагороду в сумі 10 000 грн. 
9.                 Після цього, діючи за домовленістю, останні зустрілися у приміщенні більярдної, розташованої на АДРЕСА_2 , де ОСОБА_6 передав ОСОБА_5 вказані грошові кошти (хабар), які вони обернули на свою користь. ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були затримані в приміщенні цієї більярдної, а неправомірну вигоду (хабар) в сумі 10 000 грн вилучено. 
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
10.             У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Стверджує, що судом апеляційної інстанції не дано відповідей на доводи його апеляційної скарги. Зокрема, в апеляційній скарзі прокурор указував на помилковість висновків місцевого суду при оцінці показань потерпілої      ОСОБА_7 і свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , посилався на те, що судом не проаналізовано їх у сукупності з іншими доказами у справі. 
11.             Зазначав, що судом необґрунтовано визнано протоколи про результати здійснення оперативно-розшукової діяльності недопустимими доказами, оскільки їх було здобуто відповідно до вимог статей 8, 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» (у редакції від 12 червня 2011 року). 
12.             Посилався на те, що вирок суду не відповідає фактичним обставинам, суд допустив суперечливість у своїх висновках при оцінці досліджених доказів, не виконав вказівки судів апеляційної та касаційної інстанцій під час нового розгляду справи, як цього вимагає кримінально-процесуальний закон 1960 року. 
13.             Прокурор стверджує, що апеляційний суд не дав вичерпних відповідей на поставлені ним питання в апеляційній скарзі, а ухвала не відповідає вимогам                 ст. 377 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі– КПК         1960 року).
 
Позиції учасників судового провадження.
14.             У запереченнях, поданих на касаційну скаргу прокурора, виправдані      ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали апеляційного суду, просять касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського апеляційного суду – без зміни. ОСОБА_5 посилається на те, що вже був засуджений у цій кримінальній справі вироком Генічеського районного суду Херсонської області від 24 травня 2013 року за ч. 1   ст. 190, ч. 1 ст. 364 КК та ухвалою Генічеського районного суду  Херсонської області від 22 травня 2014 року його було звільнено від призначеного покарання за цим вироком відповідно до пункту «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році». Це рішення набрало законної сили, та прокурором не оскаржувалося. З урахуванням указаних обставин вважає, що будь-яке кримінальне переслідування його в цій кримінальній справі є повторним притягненням його до кримінальної відповідальності за одне і те саме правопорушення.
15.             У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу та просив ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати, а кримінальну справу направити на новий апеляційний розгляд.
 
Мотиви Суду.
16.             Відповідно до вимог ст. 377 КПК 1960 року в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені докладні мотиви прийнятого рішення, а при залишенні скарги без задоволення – підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою.
17.             Тобто в ухвалі апеляційний суд має проаналізувати всі доводи, зазначені в апеляції, та зіставити їх із наявними у справі доказами, дати на кожен із них вичерпну відповідь.
18.             Як убачається з ухвали апеляційного суду, цих вимог закону апеляційним судом не виконано.
19.             Перевіркою матеріалів справи встановлено, що на виправдувальний вирок суду було подано апеляційну скаргу прокурора, в якій ставилося питання про скасування рішення місцевого суду щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і постановлення нового вироку, яким прокурор просив визнати винним                    ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 368 КК, а ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК. 
20.             Крім того, в апеляційній скарзі прокурором ставилося питання про повне дослідження доказів. 
21.             Натомість у своєму рішенні апеляційний суд вказав, що клопотань від учасників процесу про судове слідство не надходило. Такий висновок апеляційного суду суперечить змісту апеляційної скарги прокурора та його процесуальній позиції. 
22.             Вважаючи доводи апеляційної скарги прокурора такими, що не підлягають задоволенню, колегія суддів апеляційного суду послалася на те, що судом першої інстанції проаналізовано всі докази у справі в сукупності з точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку і мотивовано у вироку, що на підставі цих доказів неможливо визнати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 винними і засудити їх за пред`явленим обвинуваченням, оскільки сукупністю доказів не підтверджується винуватість виправданих. 
23.             Такі висновки апеляційного суду не відповідають дослідженим матеріалам справи та є передчасними.
24.             Верховним Судом встановлено, що дана кримінальна справа неодноразово розглядалася місцевим та апеляційним судами, рішення яких скасовувалися касаційним судом на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та м`якості призначеного засудженим покарання.
25.             Зокрема, як убачається з ухвали суду касаційної інстанції від 03 вересня   2013 року (т. 3, а.с. 179-181), колегією суддів було встановлено, що висновки щодо винності ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3       ст. 368 КК, органом досудового слідства зроблено на підставі показань ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та процесуальних документів, складених за результатами здійснення оперативно-розшукової діяльності, а також показань свідків та інших доказів, наведених в обвинувальному висновку.
26.             Водночас, суди першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи рішення про відсутність складу злочину в діях ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 368 КК, а ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК, посилалися на те, що ОСОБА_5 не мав повноважень щодо позбавлення права користування ОСОБА_7 земельною ділянкою, а тому він не може бути суб`єктом даного злочину. 
27.             Разом із тим, як убачається з вказівок ухвали касаційного суду, розглядаючи кримінальну справу, суди не завернули увагу на те, що ОСОБА_5 обвинувачувався саме за невиконання дій, які входили до його функціональних повноважень, а саме невнесення пропозиції на розгляд сесії місцевої ради щодо припинення права власності на земельну ділянку. На таких підставах касаційний суд визнав, що висновки судів про відсутність у діях засуджених складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, не ґрунтуються на матеріалах кримінальної справи та є передчасними. 
28.             Вимогами ст. 399 КПК 1960 року передбачено обов`язковість вказівок суду касаційної інстанції при повторному розгляді справи для суду першої чи апеляційної інстанції.
29.             Перевіркою матеріалів кримінальної справи встановлено, що вказаної норми суди не дотрималися під час нового розгляду цієї кримінальної справи. При новому розгляді справи суди знову допустили порушення кримінального та кримінально-процесуального законів.
30.             Як установлено виправдувальним вироком суду, з яким погодився апеляційний суд, ОСОБА_5 хоча і був службовою особою на час вчинення злочину, проте це діяння не вчинене ним за хабар, оскільки не було зумовлене його службовим становищем і не пов`язане з його службовими повноваженнями, адже до його компетенції як начальника відділу з питань землевпорядкування Генічеської міської ради не входили повноваження на позбавлення ОСОБА_10 права власності на земельну ділянку.  За висновками суду першої інстанції, питання про припинення права власності на земельну ділянку могло вирішуватися за ініціативою Генічеської міської ради, яку представляв мер міста, і цьому повинно було передувати відповідне рішення сесії міської ради. 
31.             Окрім того, суди у вироку та ухвалі зазначають, що якщо б ОСОБА_5 і мав вплив на міського голову чи депутатів міської ради стосовно ініціювання питання про припинення права власності на земельну ділянку, то це не потягло б за собою негативних наслідків для ОСОБА_7 , оскільки відповідне судове рішення стосувалося би власника земельної ділянки ОСОБА_10 , а не орендаря ОСОБА_7 .
32.             Виходячи з цих обставин, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_5 відсутня кваліфікуюча ознака – вимагання хабара, яку не встановлено дослідженими доказами.
33.             При цьому поза увагою суду залишилася та обставина, що факт одержання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 10 000 грн від ОСОБА_7 підтвердився та обвинувачуваними не оспорювався.
34.             Крім того, не знайшли належної юридичної оцінки показання ОСОБА_7 про те, що комісія Генічеської міської ради, у складі якої був ОСОБА_5 , проводила перевірку щодо належного використання земельної ділянки, яка перебувала в її оренді та на якій розміщена чебуречна з літнім майданчиком, де вона займалася підприємницькою діяльністю. 
35.             Після цього до неї звернувся ОСОБА_6 і повідомив, що ОСОБА_5 виявив порушення землекористування і якщо вона не передасть 10 000 грн, то в неї будуть проблеми із земельною ділянкою. Після цієї події ОСОБА_7 звернулася до правоохоронного органу, де її гроші в розмірі 10 000 грн були помічені спеціальною речовиною для передачі хабара, які через ОСОБА_6 вона передала ОСОБА_5 .
36.             Як видно з матеріалів справи, потерпіла чітко показувала, що передавала через ОСОБА_6 гроші саме ОСОБА_5 , як хабар за невжиття заходів примусового припинення прав на земельну ділянку.
37.             Об`єктивна сторона злочину, передбаченого за ст. 368 КК, полягає в одержанні хабара у будь-якому вигляді. Відповідальність за одержання хабара настає лише за умови, якщо службова особа одержала його за виконання (невиконання) будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища. До таких діянь, обумовлених хабаром, відносяться і такі, які службова особа не уповноважена була вчиняти, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу.
38.             Субєктивна сторона одержання хабара характеризується прямим умислом та наявністю корисливого мотиву. Особливість суб`єктивної сторони хабара полягає в тому, що між умислом хабароодержувача та хабародавця є тісний, нерозривний зв`язок, бо той хто дає хабар, і той, хто його одержує, усвідомлюють, що має місце давання-одержання хабара. Крім того, в усіх випадках умислом хабароодержувача охоплюється та обставина, що й сам хабародавець розуміє сутність того, що відбувається, і усвідомлює, що незаконна винагорода передається службовій особі й приймається останньою саме як хабар.
39.             Відповідальність за одержання хабара настає незалежно від того, до чи після вчинення цих дій було одержано хабар, був чи не був він обумовлений до їх вчинення, виконала чи не виконала службова особа обумовлене, збиралася чи ні вона це робити.
40.             Тобто для кваліфікації дій обвинуваченої особи за ст. 368 КК немає значення чи наступили негативні наслідки для потерпілої особи від дій або бездіяльності хабароодержувача.
41.             Також суд звертає увагу на те, що, як убачається з матеріалів справи, між власником земельної ділянки та орендарем існували не лише договірні цивільні правовідносини, вони також були в родинних стосунках, і в будь-якому разі позбавлення права власності на земельну ділянку власника, як про це ставилося питання при вимаганні хабаря, мало би безумовний вплив на здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_7 .
42.             Тому той факт, на який посилається суд, що ОСОБА_5 не був наділеним повноваженнями припинити право власності ОСОБА_10 на земельну ділянку, а втрата цього права не потягнула б негативних наслідків для її орендаря – ОСОБА_7 , не свідчить про те, що ОСОБА_5 за цих обставин не є суб`єктом злочину.
43.             Крім того, виправдовуючи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , місцевий суд, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, визнав результати оперативних заходів недопустимими доказами. Мотивуючи такий висновок, місцевий суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні дані про те, що оперативно-розшукова справа була порушена стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
44.             Суд поставив під сумнів довідку прокурора щодо перевірки законності заведення оперативно-розшукової справи № 2412553, посилаючись на те, що цей документ не є протоколом легалізації оперативної інформації, дійшов висновку, що ініціатором розмов завжди виступала ОСОБА_7 , указав, що не виключає можливої провокації зі сторони органу досудового розслідування та бажання перевести допущені ОСОБА_11 порушення, які містять ознаки адміністративного правопорушення, у кримінальну площину.
45.             Такі висновки суду, з якими погодився суд апеляційної інстанції, є неперевіреними, не ґрунтуються на законі та суперечать дослідженим матеріалам справи.
46.             Зокрема, суди не звернули увагу на ту обставину, що досудове слідство в цій кримінальній справі здійснювалося за правилами КПК 1960 року. Цим кримінально-процесуальним законом не було чітко регламентовано проведення оперативно-розшукових дій та заведення оперативно-розшукової справи щодо особи за рішенням суду. 
47.             Крім того, долучення рішення суду до матеріалів кримінальної справи, яким санкціонувалися відповідні дозволи в рамках заведеної оперативно-розшукової справи, не було передбачено кримінально-процесуальним законом 1960 року. 
48.             Також, як видно з ухвали суду касаційної інстанції від 03 вересня 2013 року  (т. 3, а.с. 179-181), під час касаційного розгляду колегією суддів не було встановлено істотних порушень проведення оперативно-розшукових заходів. 
49.             Оперативно-розшукова справа заводилася відповідно до рішення керівника відповідного оперативного підрозділу, яким контролювалися законність проведених оперативно-розшукових заходів, що регулювалися Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» № 2135-XIIв редакції від 12 червня         2011 року. 
50.             Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КПК 1960 року протоколи з відповідними додатками, складеними уповноваженими органами за результатами оперативно-розшукових заходів, та іншими документами є даними, на підставі яких встановлюється наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
51.             Таким чином, у разі обґрунтованого сумніву суд не був позбавлений можливості здійснити перевірку відповідних даних у рамках заведеної оперативно-розшукової справи шляхом порушення цього питання перед прокурором, для того, щоб усунути сумніви в законності проведених оперативно-розшукових заходів.
52.             Як убачається з протоколів судових засідань та матеріалів справи (том 5, 6), такі заходи щодо перевірки законності здійснення оперативно-розшукових дій, судом не здійснювалися, тому висновки судів про недопустимість здобутих доказів на підставі заведеної оперативно-розшукової справи є припущенням.
53.             Верховний Суд також не може погодитися з висновками місцевого та апеляційного судів про те, що ініціатором розмов завжди виступала           ОСОБА_7 , а також, що можливо це була провокація зі сторони органу досудового розслідування з метою перевести допущені порушення ОСОБА_11 , які містять ознаки адміністративного правопорушення, у кримінальну площину.
54.             Зокрема, як видно з пред`явленого обвинувачення та зібраних у справі доказів, послідовних показань потерпілої, котра неодноразово в судовому засіданні підтверджувала свої показання, які давала на досудовому слідстві, саме ОСОБА_5 було висунуто вимогу надати йому 10 000 грн за сприяння ОСОБА_6 у невжитті заходів щодо припинення права користування земельною ділянкою, а тому, усвідомлюючи незаконність цієї вимоги, ОСОБА_7 звернулася до правоохоронних органів із заявою про вимагання хабара.  
55.             Суд не дав належної оцінки цим обставинам, що ОСОБА_7 не була ініціатором звернення до ОСОБА_5 та передачі йому хабара, а навпаки, обвинувачений з власної ініціативи домовився із посередником та направив його для висування вимоги передачі грошей з метою вирішення ОСОБА_5 питання. 
56.             Той факт, що мали місце окремі зустрічі та розмови між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , переконливо не свідчить про цілеспрямоване схиляння службової особи до вчинення злочину, а також про те, що за умови відсутності активної поведінки ОСОБА_7 злочин не було би вчинено.
57.             Посилаючись на провокацію ОСОБА_7 , суд першої інстанції фактично дійшов переконання про факт підбурювання до злочину, водночас судом не наведено у вироку переконливих мотивів таких висновків.
58.             Крім того, обґрунтовуючи відсутність у діях обвинувачених суб`єктивної сторони злочину за ч. 3 ст. 386 КК, зазначаючи, що ОСОБА_7 мала намір заплатити кошти міському голові, суд першої інстанції допустив суперечливість у своїх висновках, оскільки послався на результати оперативно-розшукових заходів від 24 вересня 2012 року (аркуш вироку 6), а після цього визнав такі результати в цілому недопустими доказами у справі (аркуш вироку 6-7).  
59.             Аналогічно,  суд не дав юридичну оцінку показанням понятих        ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у присутності яких оброблялися грошові купюри на суму 10 000 грн, котрі передавалися потерпілій. Після чого ці поняті були присутніми на місці події, де були затримані обвинувачені, в яких світилися долоні рук. 
60.             Ці показання, які узгоджувалися із зібраними у справі доказами та показаннями потерпілої, суд не оцінив у сукупності та не обґрунтував, чому їх не враховано при постановленні вироку. При цьому, як видно з матеріалів кримінальної справи, постановляючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд надав перевагу показанням обвинувачених, котрі їх неодноразово змінювали в судових засіданнях.
61.             Тому за наведених фактичних обставин, які досліджувалися судами, та зібраної сукупності доказів у справі висновки суду про відсутність у діях        ОСОБА_5 та ОСОБА_6 складу злочину за ст. 368 КК і таких кваліфікуючих ознак, як вимагання та попередня змова групою осіб, за ознаки пособництва, є такими, що належним чином не перевірені та є передчасними.
62.             Наведені обставини залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції, як і доводи апеляційної скарги прокурора про те, що вирок місцевого суду постановлено з порушенням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. 
63.             Як убачається з ухвали апеляційного суду, питанням, які ставилися в апеляційній скарзі прокурором та є подібними викладеним у касаційній скарзі, не надано належної юридичної оцінки.
64.             Натомість мотивувальна частина ухвали апеляційного суду лише формально містить перелік доказів та показань учасників кримінального процесу, наведених у виправдувальному вироку.
65.             Це підтверджує обґрунтованість касаційної скарги прокурора про невмотивованість висновків апеляційного суду. 
66.             Виходячи з викладеного, колегія суддів Верховного Суду вважає, що судом апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги прокурора про неправильну оцінку місцевим судом фактичних обставин справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону належним чином не перевірені та відповідей на них не дано, тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.
67.             За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа – направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого апеляційному суду належить розглянути справу відповідно до вимог закону, за необхідності провести судове слідство, як про це клопотав прокурор, дати правильну оцінку доказам у справі, ухвалити законне та обґрунтоване рішення з наведенням у ньому відповідних мотивів. 
68.             Новий розгляд справи апеляційному суду належить провести з урахуванням вимог статей 399, 400 КПК 1960 року. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 394–396, 398 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів Верховного Суду

у х в а л и л а:
 
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, задовольнити.
Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати, а кримінальну справу направити на новий апеляційний розгляд.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:

 

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3