Справа № 756/953/18                                          Головуючий 1 інстанція- Шевчук А.В.
Провадження № 22-ц/824/3093/2021                               Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 

П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
16 лютого 2021 року                                                                                     м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сангрант Плюс» на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 24 вересня 2020 року у справі за  позовом Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сангрант Плюс» до ОСОБА_1 , треті особи: Приватне акціонерне товариство «Європейський страховий союз», Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2018 року Дочірнє підприємство з іноземною інвестицією «Сангрант Плюс» звернулося до суду із вказаним позовом, який мотивувало тим, що 29 вересня 2017 року близько 11 години 48 хв. на вул.Вишгородській 34/1 у м.Києві сталася ДТП за участю належного дочірньому підприємству автомобіля «Chevrolet Laceti» р.н. НОМЕР_1 та автомобіля «ChevroletLaceti» р.н. НОМЕР_2 під керуванням відповідача ОСОБА_1 . Вказана ДТП сталася з вини відповідача ОСОБА_1 , який, керуючи автомобілем «Chevrolet Laceti»  та порушивши п.п.2.3 «б», 13.1 ПДР, при керуванні автомобілем не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чогодопустив зіткнення з належним позивачу автомобілем «Chevrolet Laceti» р.н. НОМЕР_1 . Вина відповідача ОСОБА_1 у порушенні ПДР і скоєнні правопорушення за ст.124 КУпАП стверджується постановою Оболонського районного суду м.Києва від 24 листопада 2017 року.
Вказував, що внаслідок ДТП належний дочірньому підприємству автомобіль «ChevroletLaceti» р.н. НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження. Згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Клевер Експерт» № 703/11-17 від 13 листопада 2017 року вартість матеріального збитку, завданого позивачу як власнику автомобіля склала 32180,09 грн. Витрати на оплату дослідження склали 1400 грн.
За полісом обов`язкового страхування АК № 3427536 цивільна відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «Європейський страховий союз», до якого 03 жовтня 2017 року позивач звернувся з повідомленням про страховий випадок, відповіді на яке не отримав. На веб-сайті МТСБУ зазначено, що із 03 жовтня 2017 року ПрАТ «Європейський страховий союз» позбавлений права укладати договори страхування, а всі виплати за зобов`язаннями цього страховика здійснюватиме МТСБУ. Посилаючись на абсолютне право потерпілого пред`явити вимогу до винуватця ДТП або страховика на свій вибір (висновок Верховного Суду України у постанові від 20 січня 2016 року у справі 
                                                                        -  2  -
№ 6-2808цс15), просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 33580,09 грн., витрати на оплату судового збору та правову допомогу.
Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 24 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням, позивач Дочірнє підприємство з іноземною інвестицією «Сангрант Плюс» подав безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.
Скарга мотивована неврахуванням судом положень закону, згідно яких право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок винуватця є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, укладеним винуватцем на користь третіх осіб. Отже, позивачу як кредитору належить право на власний розсуд обирати спосіб захисту - шляхом звернення вимог до винуватця або до страховика, що підтверджується правовим висновком Верховного Суду України у постановах: від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954-цс16 та від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15. Додатково вказує, що 22 березня 2019 року він направив поштою страховику ПрАТ «Європейський страховий союз» заяву про страхове відшкодування, яка не отримана останнім. Зазначає, що з дати ДТП і до направлення поштою заяви минуло більше року, а тому у страховика відсутній обов`язок по її відшкодуванню позивачу і є неможливим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц), що у свою чергу є підставою для відшкодування шкоди виннуватцем ДТП.
Аналогічна за формою та змістом апеляційна скарга подана позивачем до суду першої інстанції.
Відповідач ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Вознюка В.А. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги позивача є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Інші учасники відзиву не подали.
Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 33580,09 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справиздійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволеннні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої
                                                                        -  3  -
висновки тим, що на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «Європейський страховий союз» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/3427536, яке і має нести відповідальність у межах ліміту 200000 грн. за завдану відповідачем шкоду.
При цьому суд виходив з того, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав договір страхування і сплатив страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Згідно ст.1166 ЦК України шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
За положеннями ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, якщо ця особа не доведе, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або з умислу потерпілого.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).
Згідно ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Спірні правовідносини врегульовані спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України (преамбула Закону).
Відповідно до ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю та майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно ст.6 вказаного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно п.22.1. ст.22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою
                                                                                    -  4  -
виплатою.
Отже, за змістом даних норм за завдану страхувальником шкоду несе сраховик за договором обов`язкового страхуванння, а винуватець (страхувальник) несе відповідальність виключно у розмірі не покритому страховкою.
Судом першої інстанції встановлено, що 29 вересня 2017 року близько 11 години 48 хв. на вул.Вишгородській 34/1 у м.Києві сталася ДТП за участю належного позивачу автомобіля «ChevroletLaceti» р.н. НОМЕР_1 та автомобіля «ChevroletLaceti» р.н. НОМЕР_2 під керуванням відповідача ОСОБА_1 .
ДТП сталася з вини відповідача ОСОБА_1 , який, керуючи автомобілем «ChevroletLaceti»  та порушивши п.2.3 «б», п.13.1 ПДР, при керуванні автомобілем не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з належним позивачу автомобілем «Chevrolet Laceti» р.н. НОМЕР_1 , який зазнавпошкоджень.
Постановою Оболонського районного суду м.Києва від 24 листопада 2017 року відповідача ОСОБА_1 визнано винним у порушенні ПДР і скоєнні правопорушення за ст.124 КУпАП та накладено штраф у розмірі 340 грн.
Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 703/11-17 від 13 листопада 2017 року, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Клевер Експерт» вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Chevrolet Laceti» р.н. НОМЕР_1 ,склала 32180,09 грн. Витрати на оплату дослідження склали 1400 грн.
Також, судом встановлено, що на момент ДТП відповідач ОСОБА_1 мав поліс обов`язкового страхування № АК/3427536 від 14 березня 2017 року, за яким його цивільна відповідальність була застрахована у ПрАТ «Європейський страховий союз» з лімітом відповідальності 200000 грн. без франшизи.
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Враховуючи встановлені у справі обставини та вимоги закону, суд вірно відмовив у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що відповідальність за завдану шкоду має нести страховик.
Доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права, згідно яких право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок винуватця є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором страхування, укладеним на користь третіх осіб, а тому саме кредитору належить право на власний розсуд обирати спосіб захисту - шляхом звернення вимог до винуватця або до страховика, що підтверджується правовимвисновком Верховного Суду України у постановах: від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954-цс16 та від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, вирішуючи виключну правову проблему щодо абсолютного права потерпілого на отримання відшкодування від винуватця або його страховика, відступила від раніше викладених висновків Верховного Суду України та зазначила, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір
                                                                        -  5  -
обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (п.69,73-74).
За таких обставин, відповідати за завдану шкоду має страховик ПрАТ «Європейський страховий союз», а у випадку доведеності факту припинення його діяльності - МТСБУ.
Безпосередній винуватець ДТП ОСОБА_1 несе відповідальність лише у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої ним шкоди (ст.1194 ЦК України), чого судом не встановлено.
Доводи апеляційної скарги про те, що з дати ДТП і до направлення позивачем поштою повторної заяви 22 березня 2019 року минуло більше року, а тому у страховика відсутній обов`язок по її відшкодуванню позивачу і є неможливим, що у свою чергу є підставою для відшкодування шкоди винуватцем ДТП безпідставні.
По-перше, саме позивач несе усі ризики несвоєчасного звернення із заявою про виплату відшкодування до страховика, що унеможливлює покладення відповідальності за таку бездіяльність на винуватця, який виконав обов`язок і застрахував свою відповідальність.
По-друге, позивач вказує у позовній заяві, що у встановлений законом строк, а саме 03 жовтня 2017 року подав відповідне повідомлення страховику ПрАТ «Європейський страховий союз», а відтак мав повну можливість звернутися протягом року для отримання страхового відшкодування або до страховика, або до МТСБУ.
По-третє, позивач не надав суду доказів щодо наявності поважних причин незвернення його до страховика протягом року, зокрема на вказав які об`єктивні чи непепреборні причини перешкоджали йому подати відповідну заяву.
По-четверте, така поведінка позивача щодо неподачі заяви страховику цілком відповідає його позиції, викладеній у позові, щодо абсолютного права на отримання відшкодування від винуватця ДТП, незважаючи на наявність страхового полісу за обов`язковим страхуванням.
По-п`яте, припинення діяльності із 03 жовтня 2017 року ПрАТ «Європейський страховий союз», на що вказує позивач у позові, надає йому можливість отримати відповідні страхові виплати від МТСБУ, до якого у такому випадку відповідно до положень закону мали пред`являтися вимоги позивачем.
По-шосте, посилання скаржника на п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який начебто дає йому підстави стягнути шкоду із винуватця з огляду на незвернення із відповідною заявою до страховика упродовж року необгрунтовані, бо дана норма врегульовує підстави для відмови страховика у виплату страхового відшкодування, а не підстави для стягнення шкоди із винуватця як помилково вважає позивач.
По-сьоме, вказані у ст.37 вказаного Закону підстави для відмови у проведенні страхової виплати не є обов`язковими, а застосовуються на розсуд страховика, а тому за відсутності відмови страховика або МТСБУ у виплаті стягнення з страхувальника неможливе.
І по-восьме, підставою для стягнення шкоди із винуватця ДТП згідно ст.37 вказаного Закону є умисні дії винуватця, які унеможливлюють встановлення як факту ДТП, так і розміру шкоди, чого в даній справі не встановлено.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.
Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
                                                            -  6  -
Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                                
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційніскарги Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сангрант Плюс» залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 24 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді: