ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11563/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:                                                         Чаку Є.В., 
суддів:                                                                              Федотова І.В., Коротких А.Ю.
за участю секретаря                                                          Ковтун К.В.          
                                                  
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м.Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "ЕВАС" до Головного управління Державної податкової служби у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,- 

                                                    В С Т А Н О В И В :
ТОВ "Виробниче підприємство "ЕВАС" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДПС у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 13 березня 2020 року №№ 03882615050102, 03902615050102, 03892615050102, 03912615050102; визнання протиправним та скасування податкове повідомлення-рішення 26 березня 2020 року № 05082615050102.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року позов задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції  відповідач подав  апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким  у  задоволенні  позову відмовити у повному обсязі. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно  з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.
15.02.2021 року апелянтом було подано до суду клопотання про виклик свідка.
Порадившись на місці, суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні вказаного клопотання з огляду на необґрунтованість останнього.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням ДПС у м.Києві було проведено планову документальну виїзну перевірку ТОВ "Виробниче підприємство "ЕВАС" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2016 по 30.09.2019, валютного - за період з 01.10.2016 по 30.09.2019, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2011 по 30.09.2019, та іншого законодавства за відповідний період.
Результати перевірки оформлені Актом від 17.02.2020 року №105/26-15-05-01-02/37203744, в якому зазначено, що порушено:
-п.44.1, п.44.2 ст.44, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу , п.6, пп 9.4 п.9, п.10, п.11, п.11 Положення (стандарт)бухгалтерського обліку 16 «Витрати», п.4 П(С)БО6 «Виправлення помилок і зміни у фінансових звітах», в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 119  215 грн.;
-п.188.1 ст.188, п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкові зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 6 940  107 грн.;
-п.188.1 ст.188, п.198.5 ст.198, п.201.1, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, а саме не зареєстровано податкові накладні в ЄПРН на суму перевищення мінімальної бази над фактичною ціною за операціями по реалізації гумової продукції власного виробництва нижче звичайних цін та податкові накладні які відображають умовні податкові зобов`язання за відсутніми товарами, що не є господарською діяльністю на загальну суму ПДВ -7  180  768 грн.
-п.п.250.2.1 п.250.1 ст.250 Податкового кодексу України, не подано податкову декларацію екологічного податку за ІІІ кв. 2019 року;
-п.250.2 ст.250 Податкового кодексу України, а саме занижено суми грошового зобов`язання по екологічному податку на 166,94 грн.
13.03.2020 на підставі висновків Акта перевірки контролюючим органом було  прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:
-№ 03882615050102, яким позивачу   за порушення пп.188.1 ст.188, п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) за податковими зобов`язаннями в розмірі 6   906   370 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 1   726   593 грн.;
-№ 03902615050102, яким позивачу за відсутність складення та/або реєстрації протягом граничного строку ПН/РК на суму ПДВ 7 147  031,00 грн., визначено штраф в розмірі 50 % в сумі 3 573  516,00 грн.
-№ 03892615050102, яким позивачу за порушення п.п.44.1, 44.2, 134.1.1 Податкового кодексу України, П(С)БО 16 «Витрати», П(С)БО 6 «Виправлення помилок і зміни у фінансових звітах», збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток» за податковим зобов`язанням в сумі    119 215,00 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 29   804,00 грн.;
-№ 03912615050102, яким позивачу за порушення пп.188.1 ст.188, п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України зменшено розмір від`ємного значення податку на додану вартість на суму 240   661 грн.           
30.03.2020 ТОВ «ВП «ЕВАС» отримало від ГУ ДПС у м. Києві нове податкове повідомлення-рішення № 05082615050102 від 26.03.2020, згідно якого встановлено відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого абзацом другим пункту 120-1.2 ст.120 Податкового кодексу України, податкових накладних/розрахунків коригування на суму ПДВ 7   147   031,00 грн. після отримання податкового повідомлення-рішення від 13.03.2020 № 03902615050102, внаслідок чого до позивача (додатково, фактично за не виконання ППР   № 03902615050102 від 13.03.2020) застосовано штраф в розмірі 50 % у сумі 3   573   516,00 грн. 
Позивач, вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Податковим кодексом України в редакції, що були чинними на момент їх виникнення.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо податкового повідомлення-рішення № 03892615050102, яким позивачу за порушення п.п.44.1, 44.2, 134.1.1 Податкового кодексу України, П(С)БО 16 «Витрати», П(С)БО 6 «Виправлення помилок і зміни у фінансових звітах», збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток» за податковим зобов`язанням в сумі    119 215,00 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 29   804,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Так, в акті перевірки зазначено, що за результатом  аналізу регістрів бухгалтерського обліку (оборотно-сальдові відомості, журнали-ордери і відомості по рахунках, картки по рахунках), встановлено невідповідність даних, задекларованих в рядку 02 Декларації «Фінансовий результат до оподаткування ( прибуток або збиток), визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності» даним бухгалтерського обліку на загальну суму 1  329  327 грн. Зокрема, задекларована підприємством у р.2050 «Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг»» Звіту про фінансові результати ( Форма №2) сума собівартості реалізованих товарів (робіт. Послуг) більша за 2017 рік на 484  848 грн. та за 3 квартали 2019 року на 667  026 грн., ніж сума  собівартості реалізованих товарів ( робіт, послуг), яка сформована підприємством згідно з даними бухгалтерського обліку по рахунку 90, та задекларована  у р.2180 «Інші операційні витрати» Звіту про фінансові результати ( Форма №2) сума інших операційних витрат більша за 2018 рік на 177  453 грн., ніж сума інших операційних витрат, яка сформована підприємством згідно з даними бухгалтерського обліку по рахунку 94.
Внаслідок наведених обставин податковий орган визначив позивачу грошове зобов`язання з податку на прибуток    у сумі 119    215 грн. ((484    848 + 177    453)*18%).
Пунктом 44.2 статті 44 Податкового кодексу України визначено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Згідно з п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності   підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього   Кодексу.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Відповідно до п.8 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку № 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України 29 листопада 1999 року №290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 за №860/4153, дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, інших активів) визнається в разі наявності всіх наведених нижче умов: покупцеві передані ризики й вигоди, пов`язані з правом власності на продукцію (товар, інший актив); підприємство не здійснює надалі управління та контроль за реалізованою продукцією (товарами, іншими активами); сума доходу (виручка) може бути достовірно визначена; є впевненість, що в результаті операції відбудеться збільшення економічних вигод підприємства, а витрати, пов`язані з цією операцією, можуть бути достовірно визначені.
Пунктом 21 Положення визначено, що дохід відображається в бухгалтерському обліку в сумі справедливої вартості активів, що отримані або підлягають отриманню.
Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 6 «Виправлення помилок і зміни у фінансових звітах», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 травня 1999 року №137, зареєстрованим в Міністерстві   юстиції України 21 червня 1999 року за №392/3685, визначено   порядок виправлення помилок, внесення та розкриття інших змін у фінансовій звітності.
У пункту 4 наведеного Положення зазначено, що  виправлення помилок, допущених при складанні фінансових звітів у попередніх роках, здійснюється шляхом коригування сальдо нерозподіленого прибутку на початок звітного року, якщо такі помилки впливають на величину нерозподіленого прибутку (непокритого збитку).
Виправлення помилок, які відносяться до попередніх періодів, вимагає повторного відображення відповідної порівняльної інформації у фінансовій звітності (п. 5 Положення).
Пунктом 20 Положення встановлено, що у примітках до фінансових звітів слід розкривати таку інформацію щодо виправлення помилок, які мали місце в попередніх періодах: зміст і суму помилки; статті фінансової звітності минулих періодів, які були переобраховані з метою повторного подання порівняльної інформації; факт повторного оприлюднення виправлених фінансових звітів або недоцільність повторного оприлюднення.
Судом встановлено, що на запит контролюючого органу позивачем було надано письмові пояснення від 12.02.2020 №36, в яких зазначено, що відхилення виникло через технічну помилку при заповненні звіту. Відхилення не призвело до зменшення оподатковуваного прибутку, оскільки за рядком звіту «Інші операційні витрати» вказано суму меншу, ніж в програмі ІС. Інші операційні витрати занижено на 597  981 грн. Щодо завищення собівартості реалізованої продукції за 3 квартали 2019 року на 667 026 грн. зазначено, що таке відхилення не призвело до зменшення оподатковуваного прибутку, оскільки за 9 місяців 2019 року наявні збитки, розмір яких значно перевищує виявлене відхилення (рядок 2290 Звіту про фінансові результати становить - 2  204  000 грн.). Щодо завищення інших операційних витрат за 2017 рік на 177  453 грн. зазначено, що таке відхилення виникло через технічну помилку при заповненні звіту та не вплинуло на оподатковуваний прибуток. За даними ІС різниця між сумою доходу і сумою витрат 3  851  664,88 грн., що відповідає даним Звіту про фінансові результати.
Перевіривши доводи позивача та відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки контролюючим органом з посиланням на належні і допустимі докази не доведено наявності в діях позивача складу податкового правопорушення, яке призвело до недоотримання бюджетом податку на прибуток в сумі 119   215 грн., саме по собі допущення посадовою особою позивача помилок при заповненні фінансової звітності не може бути підставою для донарахування позивачу податку на прибуток у визначеній сумі.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність податковим органом наявності в діях позивача складу податкового правопорушення, яке призвело до недоотримання бюджетом податку на прибуток в сумі 119   215 грн.
В апеляційній скарзі контролюючим органом лише процитовано висновки наведені у Акті перевірки. 
Враховуючи наведені обставини колегія суддів вважає, що наявні підстави для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 03892615050102.
Стосовно податкових повідомлень-рішень № 03882615050102 та № 03912615050102, якими позивачу   збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість та зменшено розмір від`ємного значення податку на додану вартість, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
За приписами пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості (у разі здійснення контрольованих операцій - не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку).
Судом встановлено, що 01.12.2015 між позивачем (постачальник) і ТОВ «Єврогума» (покупець) укладено договір на постачання гумової продукції, відповідно до умов якого, покупець передає постачальнику унікальну оснастку, а саме прес-форми для виготовлення гумових накладок до підошви. Порядок передачі і повернення, балансова вартість, якість і кількісні показники прес-форм для виготовлення гумових накладок до підошви визначаються у Додаткових угодах.
На виконання Договору №15 від 01.12.2015 ТОВ «Єврогума» було надано  ТОВ «ВП «ЕВАС» унікальну оснастку, а саме прес-форми для виготовлення гумових накладок до підошви;   формулу (рецепт) гумової суміші на основі бутадієн-нітрильного каучуку у відповідності з Патентом на корисну модель № НОМЕР_1 , виданим Міністерством економічного розвитку і торгівлі, зареєстрованим в Державному реєстрі патентів України на корисні моделі. 
Формула (рецепт) гумової суміші на основі бутадієн-нітрильного каучуку була передана за актом приймання передачі, що є невід`ємною частиною Договору.
Також для виробництва виробів на замовлення ТОВ «Єврогума», ТОВ «ВП «ЕВАС» отримано Технічні умови на виробництво гумових сумішей, які затверджені у встановленому законодавством порядку. Розробником та власником відповідних ТУ є ТОВ «Єврогума».
Фактичність (товарність) виконання сторонами господарських зобов`язань на підставі наведеного вище договору, контролюючим органом не заперечується.
          Крім того, контролюючим органом не ставиться під сумнів належність документального оформлення спірних господарських операцій.
Разом з тим, у Акті перевірки та апеляційній скарзі зазначено, що ТОВ «Єврогума» є основним покупцем гумової продукції у ТОВ «ВП «ЕВАС», а саме:64,3% від загального обороту реалізації, та основним постачальником сировини, яку імпортує для виробництва гумової продукції (каучук синтетичний) для ТОВ «ВП «ЕВАС», а саме: 40% від загального обороту придбання. Аналізом умов договорів та первинних документів встановлено, що ТОВ «Єврогума» замовляє чітку кількість виробленої гумової продукції за фіксовану ціну, при цьому, передаючи унікальну оснастку та формулу гумової суміші ТОВ «ВП «ЕВАС»,що свідчить про попереднє укладання ТОВ «Єврогума» договорів із замовниками та сформовану ціну реалізації( ринкової ціни), за яку буде відбуватись постачання. 
У Акті зазначено, що ТОВ «Єврогума» та ТОВ «ВП «ЕВАС» знаходяться за однією юридичною адресою, крім того сервери зберігання інформації також знаходяться за однією адресою. Також ТОВ «ВП «ЕВАС» та ТОВ «Єврогума» мають в складі учасників одну й ту саму особу - ОСОБА_1 , який є власником 50% статутного капіталу ТОВ «ВП «ЕВАС» та 100% статутного капіталу ТОВ «Єврогума».
На переконання контролюючого органу, вказані обставини свідчать про те, що ТОВ «Єврогума» за рівних економічних умов в момент купівлі у ТОВ «ВП «ЕВАС» без технічної можливості, щодо додаткової доробки товарів та надання послуг, які б збільшували його вартість, реалізовувало контрагентам-покупцям продукцію виробництва ТОВ «ВП «ЕВАС», у зв`язку з чим для визначення звичайної (ринкової) ціни були взяті ціни ТОВ «Єврогума», за якими відбувалась реалізація продукції виробництва  ТОВ «ВП «ЕВАС» контрагентам-покупцям. 
Контролюючий орган вважає, що для відносин між ТОВ «ВП «ЕВАС» та ТОВ «Єврогума» не може застосовуватись п. 14.1.219 Податкового кодексу України, так як ТОВ «ВП «ЕВАС» та ТОВ «Єврогума» не є взаємно незалежними юридично та фактично. 
На думку контролюючого органу, наведені обставини є достатнім та належним доказом того, що ціна товарів, вироблених ТОВ «ВП «ЕВАС» на замовлення ТОВ «Єврогума», не є ринковою.          
З приводу наведеного колегія суддів зазначає наступне.
У матеріалах справи наявний Статут ТОВ «ВП «ЕВАС», який затверджений одноголосним рішенням Загальних Зборів учасників ТОВ «Виробниче підприємство «ЕВАС», протоколом № 5 від 15 серпня 2013 року.
У 7.4.1 Статуту зазначено, що виконавчий орган - директор вирішує усі питання діяльності Товариства, крім тих, що віднесені до виключної компетенції Загальних зборів Учасників.
Отже, виключно Директор ТОВ «ВП «ЕВАС» визначає договірну ціну та звичайну вартість для товару власного виробництва, в тому числі при укладенні договору, як з ТОВ «Єврогума», так і з іншими суб`єктами господарювання.
Згідно інформації ЄДР, ОСОБА_1 не є директором ТОВ «ВП «ЕВАС», як на час виникнення спірних правовідносин, так і станом на даний час. 
Суд першої інстанції правильно зазначив, що використання однієї ір-адреси не може свідчити про фактичну чи юридичну залежність двох осіб, в розумінні п. п. 14.1.219 ст. 14 ПК України, як і реєстрацією / місцезнаходженням за однією адресою. 
Знаходження ТОВ «ВП «ЕВАС» і ТОВ «Єврогума» за однією адресою також не може бути доказом заниження позивачем ціни товару на користь контрагента в порівнянні з рівнем ринкових цін, оскільки вказана адреса знаходиться в промисловій зоні і придатна для проведення відповідної господарської діяльності Товариств. 
Вказані Товариства орендують відповідні приміщення в офісному центрі на законних підставах і користуються відповідними послугами Інтернету від одного й того ж провайдера, що має наслідком відображення однієї і тієї ж ір-адреси для кінцевого користувача.
Щодо висновку відповідача про те, що для відносин між ТОВ «ВП «ЕВАС» та ТОВ «Єврогума» не може застосовуватись п. 14.1.219 Податкового кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.
Підпунктом 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.
Відповідно до пункту 39.14 статті 39 Податкового кодексу України обов`язок доведення того, що ціна договору (правочину) не відповідає рівню звичайної ціни, покладається на орган державної податкової служби у порядку, встановленому законом.
Згідно з пунктом 39.15 статті 39 Податкового кодексу України у разі відхилення договірних цін у податковому обліку платника податків у бік збільшення або зменшення від звичайних цін менше ніж на 20 відсотків, таке відхилення не може бути підставою для визначення (нарахування) податкового зобов`язання, коригування від`ємного значення об`єкта оподаткування або інших показників податкової звітності.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що Акт перевірки не містить в собі посилань та викладення доказів на користь того, що операції між позивачем і ТОВ «Єврогума» є контрольованими в розумінні ст.39 Податкового кодексу України.
Факт того, що ОСОБА_1    є власником 50% статутного капіталу ТОВ «ВП «ЕВАС» та 100% статутного капіталу ТОВ «ЄВРОГУМА», в розумінні Податкового кодексу України, не є автоматичним та беззаперечним доказом заниження позивачем ціни на товар на користь ТОВ «Єврогума». 
В апеляційній скарзі та Акті перевірки відсутні обґрунтування того, які дії було вчинено контролюючим органом для  встановлення факту того, що ціна договору між позивачем і ТОВ «Єврогума» не відповідає поняттю звичайної ціни. 
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що висновки контролюючого органу щодо заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість є безпідставними та необґрунтованими.
Пунктом 39.4 статті 39 Податкового кодексу України визначено, що за методом порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу) застосовується ціна, яка визначається за ціною на ідентичні (а за їх відсутності - однорідні) товари (роботи, послуги), що реалізуються (придбаваються) не пов`язаній з продавцем (покупцем) особі за звичайних умов діяльності.
Згідно з абзацом 2 пункту 39.4 статті 39 Податкового кодексу України для визначення звичайної ціни товару (роботи, послуги) згідно з методом порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у порівнянних умовах на відповідному ринку товарів (робіт, послуг). Враховуються, зокрема, такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії); обсяг функцій, що виконуються сторонами; умови розподілу між сторонами ризиків і вигод; строки виконання зобов`язань; умови здійснення платежів, звичайних для такої операції; характеристика ринку товарів, на якому здійснено господарську операцію; бізнес-стратегія підприємства; звичайні надбавки чи знижки до ціни під час укладення договорів між непов`язаними особами, а також інші об`єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються порівнянними, якщо відмінність між такими умовами істотно не впливає на ціну або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні під час укладення договорів між непов`язаними особами надбавки чи знижки до ціни, зокрема знижки, зумовлені сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів.
Відповідно до пункту 39.11 статті 39 Податкового кодексу України для визначення звичайних цін на товари (роботи, послуги) використовуються офіційні джерела інформації, у тому числі: 39.11.1 статистичні дані державних органів і установ; 39.11.2 ціни спеціалізованих аукціонів з торгівлі окремими видами продукції, біржові котирування; 39.11.3 довідкові ціни спеціалізованих комерційних видань та публікацій, у тому числі електронних та інших банків даних; 39.11.4 звіти та довідки відділів з економічних питань у складі дипломатичних представництв України за кордоном; 39.11.5 інші інформаційні джерела, що визнаються офіційними в установленому порядку.
Отже, для визначення звичайної ціни закладено основний принцип - порівняння у співставних умовах. При цьому порядок визначення звичайної ціни за методом порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу) регламентований пунктом 39.4 статті 39 Податкового кодексу України, в межах якого та за передбаченими цим пунктом правилами податковий орган зобов`язаний діяти при визначенні рівня звичайних цін.
В даному випадку податковий орган для визначення звичайної ціни взяв для співставлення лише одну умову - ціну продукції. 
Водночас, відповідачем не було співставлено такі умови договору, як момент його підписання, кількість товару, строки поставки, строки оплати товару, розподіл обов`язків сторін договору та інших умов, які безпосередньо та істотно впливають на формування ціни. Також перевіряючими не враховано звичайні під час укладення договорів між непов`язаними особами надбавки чи знижки до ціни, зокрема знижки, зумовлені сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари, втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації).
Так, згідно пояснень позивача, націнка на товари, які ТОВ «ВП «ЕВАС» виготовляло на замовлення ТОВ «Єврогума» у період з 01.10.2016 по 30.09.2019, становила 13,0 %.
При цьому, націнка на товари, які у 2018 році ТОВ «ВП «ЕВАС» виготовляло на замовлення Esuudiin., Ltd (Улан-Батор, Монголія), становила 11,0%.
Націнка при реалізації товарів власного виробництва та товарів на замовлення іншим контрагента в травні 2017 року, вересні 2018 року, квітні 2019 року, червні 2019 року, згідно первинних документів позивача, становила 9,8%, 15,5%, 7,9%, 13,7% відповідно.
Так в якості прикладу позивач послався на те, що 16 лютого 2017 року до директора ТОВ «ВП «ЕВАС» звернувся директор ТОВ «Співдружність» із проханням розглянути можливість виготовлення ексклюзивної гумової підошви на замовлення із наданої ТОВ «Співдружність» прес-форми та надати інформацію про ціну. 22 березня 2017 року на зазначений лист ТОВ «ВП «ЕВАС» повідомило, серед іншого, що орієнтовна ціна при оптовому замовленні гумової підошви типової форми становить 40 грн/пара без ПДВ.
В той же час, ціна, за якою ТОВ «ВП «ЕВАС» реалізовує гумові накладки до підошви в середньому за одиницю, становить 37,50 грн. без ПДВ (від 30 грн. до 45 грн. без ПДВ).
Враховуючи викладені обставини та пояснення позивача, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до методу порівняльної неконтрольованої ціни, ціна гумових виробів, вироблених ТОВ «ВП «ЕВАС» та реалізованих на ТОВ «Єврогума», є звичайною і відповідає рівню ринкових цін, адже ціна для інших контрагентів ТОВ «ВП «ЕВАС» на аналогічні та ідентичні товари у перевіряємому періоді була ідентичною або нижчою.
Доводи відповідача про «націнку» у розмірі 5% при реалізації товарів ТОВ «Єврогума», як доказ реалізації товарів ТОВ «ВП «ЕВАС» за цінами, нижчими за звичайні, є необґрунтованими, оскільки  дійсна «націнка» становить 13,0%.
Так, згідно даних первинного бухгалтерського обліку, за перевіряємий період ТОВ «ВП «ЕВАС» реалізував товарів  ТОВ «Єврогума» на загальну суму 71   336   476,05 грн., при виробничій собівартості вказаної продукції 63 150 441,68 грн. Отже різниця між собівартістю і ціною складає 13,0%.
Враховуючи наведене в сукупності колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень № 03882615050102 та № 03912615050102.
Щодо податкового повідомлення-рішення №03902615050102, яким позивачу за відсутність складення та/або реєстрації протягом граничного строку ПН/РК на суму ПДВ 7 147 031,00 грн., визначено штраф в розмірі 50 % в сумі 3 573 516,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.
В Акті перевірки зазначено, що позивачем не було складено та не реєстровано в ЄРПН податкові накладні на суму перевищення мінімальної бази над фактичною ціною за операціями по реалізації гумової продукції власного виробництва нижче звичайних цін.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що позивач реалізовував гумову продукцію власного виробництва нижче звичайних цін, підстави для складення додаткових податкових накладних відсутні, а тому податкове повідомлення-рішення №03902615050102 є протиправним та підлягає скасуванню.
Податкове повідомлення рішення № 05082615050102 від 26 березня 2020 року підлягає визнанню протиправним та скасуванню, як похідне від податкового повідомлення-рішення    №03902615050102.
          Враховуючи наведене у сукупності колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.
Стосовно стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 191    600,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.            
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від                         12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача було подано для підтвердження понесених витрат на оплату правничої допомоги такі документи: копію договору про надання правової допомоги від 3 квітня 2018 року; копію додаткового договору № 1 від 21 січня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 3 квітня 2018 року; копію рахунку-фактури № 11 від 2 квітня 2020р згідно договору про надання правової допомоги від 3 квітня 2018 року; копію акту про надані послуги № 11 від 2 квітня 2020р до договору про надання правової допомоги від 3 квітня 2018 року; копію платіжного доручення № 5875 від 2 квітня 2020 року; копію заключної виписки за період 2 квітня 2020 року; копію рахунку-фактури № 12 від 27 квітня 2020 року згідно договору про надання правової допомоги від 3 квітня 2018 року; копію акту про надані послуги № 12 від 27 квітня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 3 квітня 2018 року; копію платіжного доручення № 5911 від 27 квітня 2020 року; копію заключної виписки за період 27 квітня 2020 року; копію рахунку-фактури № 13 від 24 червня 2020 року згідно договору про надання правової допомоги від 3 квітня 2018 року; копію акту про надані послуги № 13 від 24 червня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 03 квітня 2018 року; копію платіжного доручення № 6016 від 25 червня 2020 року; копія заключної виписки за період 25 червня 2020 року; копію рахунку-фактури № 14 від 24 липня 2020 року згідно договору про надання правової допомоги від 03 квітня 2018 року; копію акту про надані послуги 14 від 24 липня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 03 квітня 2018 року; копію платіжного доручення № 6086 від 24 липня 2020 року; копію заключної виписки за період 24 липня 2020 року; копію рахунку-фактури № 15 від 4 вересня 2020 року згідно договору про надання правової допомоги від 03 квітня 2018 року; копію акту про надані послуги 15 від 04 вересня 2020 року до договору про надання правової допомоги від 03 квітня 2018 року; копію платіжного доручення № 6177 від 07 вересня 2020 року; копію заключної виписки за період 07 вересня 2020 року.
Так, у Актах №11, №12, №13, №14, №15 про надання послуг, долучених до матеріалів справи, зазначено, що виконавцем було надано, а Замовником прийнято правничу допомогу, що передбачені укладеним між сторонами Договором, а саме:
1.Аналіз документів щодо податкової перевірки клієнта, в т.ч Акту про результати документальної планової виїзної перевірки від 17.02 2020 № 105/26-15-05-01-02/37203744 та податкових повідомлень-рішеннь: № 03882615050102, 03902615050102, 03892615050102, 03912615050102, 05082615050102; кількість витраченого часу - 10; вартість послуги 27 950 ( 2795*10) 
2. Подання адвокатських запитів; кількість витраченого часу - 2; вартість послуги 5590 (2795*2);
3. Подання адвокатських запитів; кількість витраченого часу - 3; вартість послуги 8175 (2725*3);
4. Формування правової позиції щодо перспектив судового оскарження податкових повідомлень рішень винесених на підставі Акту про результати документальної планової виїзної перевірки від 17.02.2020 № 105/26-15-05-01-02/37203744; кількість витраченого часу - 5; вартість послуги 16352 (2725*5);
5. Підготовка проекту позовної заяви про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС у м Києві від 13 березня 2020 року, а саме №№ 03882615050102, 03902615050102, 03892615050102, 03912615050102, винесених на підставі Акту про результати документальної планової виїзної перевірки від 17.02.2020 № 105/26-15-05-01-02/37203744; кількість витраченого часу - 12; вартість послуги 32040 (2670*12);
6.Аналіз судової практики щодо спорів про оскарження дій контролюючих органів в частині визнання договорів такими, що укладені не за звичайною ціною на підставі факту пов`язаності осіб, що укладали такі договори; кількість витраченого часу - 4; вартість послуги 10680 (2670*4);
7.Формування додатків у кількості 22 примірники та подання позовної заяви до Окружного адміністративного суду м Києва; кількість витраченого часу - 3; вартість послуги 8010 (2670*3);
8. Підготовка відповіді від 17.06.2020 на відзив ГУ ДПС у м. Києві у справі № 640/11563/20 від 11 06 2020; кількість витраченого часу - 8; вартість послуги 21360 (2670*8);
9. Підготовка клопотання про долучення додаткових доказів -рішення офісу Ради бізнес-омбудсмена щодо протиправності рішення ГУ ДПС у м. Києві; кількість витраченого часу - 1; вартість послуги 2790 (2790*1);
10. Підготовка заяви про збільшення позовних вимог від 19.06.2020 у справі №640/11563/20; кількість витраченого часу - 7; вартість послуги 19530 (2790*7);
11. Участь адвоката у судовому засіданні 2 липня 2020 року у справі №640/11563/20; кількість витраченого часу - 1; вартість послуги 2790 (2790*1);
12.Підготовка пояснень та доводів від 17 липня 2020 року у відповідь на додаткові пояснень ГУ ДПС у м. Києві; кількість витраченого часу - 5; вартість послуги 13950 (2790*5);
13.Участь адвоката у судовому засіданні 20 липня 2020 року у справі №640/11563/20; кількість витраченого часу - 1; вартість послуги 2790 (2790*1);
14.Підготовка пояснень та доводів № 2 від 10 серпня 2020 року у відповідь на додаткові пояснень ГУ ДПС у м. Києві у справі № 640/11563/20 за заявою від 27.07 2020; кількість витраченого часу - 5; вартість послуги 13950 (2790*5);
15.Участь адвоката у судовому засіданні 17 серпня 2020 року у справі №640/11563/20; кількість витраченого часу - 1; вартість послуги 2790 (2790*1);
16.Підготовка до промови у судових дебатах у справі № 640/11563/20; кількість витраченого часу - 2; вартість послуги 5580 (2790*2).
Вказані послуги позивачем оплачено в повному обсязі, а саме в сумі 191 600 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями.
Суд першої інстанції зазначив, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу є співмірною та відповідає принципу розумності.
У апеляційній скарзі відповідач зазначив, що при винесенні оскаржуваного рішення судом не було надано (ані усно, ані за змістовною частиною рішення) оцінки кожному з доводів відповідача.
Так, у запереченні на заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, яке було подано відповідачем до суду першої інстанції 01.10.2020, ГУ ДПС у м.Києві просило врахувати, що зі сторони позивача у судових засіданнях 02.07.2020, 20.07.2020, 17.08.2020 приймали участь та надавали пояснення дві особи, а саме керівник ТОВ «ВП «Евас» та адвокат. У зв`язку з наведеним відповідач просив суд перевірити чи відповідає дійсності заявлений обсяг часу прийняття участі (надання відповіді) фактично витраченому часу саме працівником адвокатського об`єднання.
Колегією суддів встановлено, що розгляд справи у суді першої інстанції  здійснювався у судовому засіданні з викликом сторін.
Безспірним є факт участі адвоката в судових засіданнях Окружного адміністративного суду м.Києва 02.07.2020, 20.07.2020, 17.08.2020.
При цьому колегія суддів вважає недоцільним вирахування фактичного часу прийняття участі працівником адвокатського об`єднання  у судових засіданнях, оскільки за для того щоб взяти участь у судовому засіданні, адвокату необхідно прибути до суду, а щоб дістатися до суду, адвокату потрібно витратити певний час. 
Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу в цій частині є обґрунтованими.
Також, відповідач зазначив, що витрачений  адвокатом час на формування позовної заяви  (31 год) та на  формування заяви про збільшення позовних вимог по даній справі ( 7 год.) є неспівмірними зі складністю справи. Крім того, апелянт не погоджується з обсягом та витраченим часом на такі види робіт: формування додатків та подання позовної заяви (3 год),  подання адвокатських запитів (5 год).
У постанові від 16.06.2020 року Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
          Вирішуючи питання обґрунтованості заявленої позивачем суми витрат на правову допомогу, колегія суддів враховує те, що спір у цій справі містить декілька епізодів спірних правовідносин та потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів є значними.          
З огляду на викладене колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу є співмірною та відповідає принципу розумності.
Суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо клопотання  позивача про стягнення понесених позивачем під апеляційного розгляду витрат на оплату правничої допомоги, колегія суддів зазначає наступне.
В даному випадку, позивачем до відзиву на апеляційну скаргу долучено: договір про надання правової допомоги від 03.04.2018; додатковий договір №1 від 21.01.2020, рахунок-фактури №18 від 29.12.2020; Акт про надані послуги №18; платіжне доручення; заключну виписку; рахунок-фактури №19 від 23.01.2021; Акт про надані послуги №19; платіжне доручення №6529; заключну виписку.
Так, у Актах про надання послуг, долучених до матеріалів справи, зазначено, що на замовлення позивача адвокатом було надано професійну правову допомогу у суді апеляційної інстанції, зокрема: вивчення та аналіз апеляційної скарги ( 4 год.); консультація клієнта (2 год); підготовка відзиву на апеляційну скаргу (14 год.).
Загальна вартість наданих послуг складає 57300 грн.
Відповідач у судовому засіданні заперечував щодо стягнення понесених позивачем від апеляційного розгляду витрат на оплату правничої допомоги, та зазначив, що витрати на написання відзиву на апеляційну скаргу (40107 грн.) є завищеними, оскільки фактично формуванням відзиву займався той самий спеціаліст, який приймав участь при написанні процесуальних документів та представляв інтереси позивача в суді першої інстанції.
Стосовно витраченого часу на підготовку та подання до Шостого апеляційного адміністративного суду відзиву на апеляційну скаргу у загальному розмірі  (14 год.), колегія суддів зазначає наступне.
          Дослідивши зміст відзиву на апеляційну скаргу, який викладений на 16 сторінках, колегія суддів встановила, що доводи наведені у останньому фактично дублюють доводи зазначені у позовній заяві, відповіді на відзив, заяві про збільшення позовних вимог та додаткових поясненнях, поданих до суду першої інстанції.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що витрата часу у загальному розмірі 14 год. за відображення повторно своєї позиції, зазначеної у раніше поданій позовній заяві, є необґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат. Стягнення заявленої суми має співвідноситися із виконаною роботою щодо представництва інтересів у суді апеляційної інстанції та досягнення обумовленого між сторонами успішного результату.
У зв`язку із цим, колегія суддів бере до уваги, що, доводи представника позивача у апеляційному суді (зокрема у відзиві на апеляційну скаргу) були побудовані на аналогічних доводах позовної заяви. Зміст відзиву фактично полягав у дублюванні позовної заяви поданої до суду першої інстанції. У зв`язку з наведеним колегія суддів не вбачає розумної потреби у таких витратах для цієї справи, не вважає, що вони відповідають критерію необхідності. Таким чином, не можна погодитися із доводами представника позивача про необхідність належної підготовки правової позиції, яка потребувала комплексного та усестороннього вивчення юридичної природних спірних правовідносин.
На стадії апеляційного розгляду справи правова позиція позивача вже була сформована. 
Колегія суддів не може погодитися із доводами представника позивача, що заявлена сума до відшкодування є абсолютно співмірним розміром витрат на правничу допомогу та є співмірною до ціни позову. 
Колегія суддів зазначає, що вираховуючи відсоток від суми позову представник позивача не бере до уваги, що у кожній конкретній справі суд оцінює розмір таких витрат у сукупності з іншими критеріями (зокрема, розумність, необхідність, чи були фактично понесені). Критерій розумності у спірному випадку стосується не суто розміру грошової суми від ціни позову, а оцінюється у співвідношенні із виконаною роботою, обставинами справи, тощо.
Таким чином, колегія суддів вважає, що заява представника позивача про розподіл витрат на професійну (правничу) допомогу в частині стягнення 57300 грн. не   відповідає критерію розумності, такі витрати не мають характеру необхідних, не співрозмірні із виконаною роботою у суді апеляційної інстанції, а їх відшкодування за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини справи № 640/11563/20 матиме надмірний характер.
З огляду на зазначене у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що наявності підстав для часткового задоволення заяви позивача про стягнення правничої допомоги у розмірі 15  000 грн.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

                                            П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "ЕВАС" (код ЄДРПОУ 37203744) витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 Повний текст постанови виготовлено 17.02.2021.

Головуючий суддя:                                                                          Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                            І.В. Федотов

                                                                                                              А.Ю. Коротких