ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 р.	Справа № 520/11012/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Зоркіна Ю.В.,  м. Харків, повний текст складено 30.11.20 року по справі № 520/11012/2020
          за позовом        Товариства з обмеженою відповідальністю "Грін-март"  
          до        Головного управління ДПС у Харківській області                
          про скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Грін-март" звернулось до суду з позовом до ГУДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №00000500503 від 24.03.2020 р. та №00000490503 від 24.03.2020 р.; - стягнення з державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Грін-март" витрати на оплату судового збору та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 150000,00 грн. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020  задоволено адміністративний позов . Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № 00000500503 від  24.03.2020 та № 00000770503 від 25.06.2020.  Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Грін-март" судові витрати зі сплати судового збору у сумі 21020 (двадцять одна тисяча двадцять ) грн за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області. Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Грін-март" витрати на правничу допомогу у сумі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області.
ГУ ДПС області, не погодившись з рішенням суду , подало апеляційну скаргу , вважає рішення суду таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, з викладенням у ньому висновків, які не відповідають обставинам справи . Вважає , що встановлені перевіркою порушення позивачем вимог податкового кодексу документально є доведеними , позивачем не надано жодних правових обгрунтувань щодо встановлених порушень, тому оскаржувані податкові повідомленнч-рішення прийняті правомірно. Вказує , що фактично ТОВ «Грін-Март» створено штучну видимість здійснення господарських операцій з контрагентами шляхом формального складення первинних документів, які не супроводжувалися дійсним рухом активів у процесі виконання операцій саме з цими контрагентами. Під час перевірки було враховано узагальнені податкові інформації, складені щодо ТОВ «К`ю парте» (податковий номер 36458906) звітний період декларування ПДВ травень 2018 року з питань проведення фінансово - господарських операцій з контрагентами за травень 2018 року від 07.09.2018 №700/20-40-14-12-12 та від 20.09.2018 року № 744/20-40-14-12-12 за звітний період декларування ПДВ червень, липень 2018 року з питань проведення фінансово - господарських операцій з контрагентами за червень, липень 2018 року, узагальнену податкову інформацію від 22.02.2019 № 159/20-40-14-21-07/40485595 щодо ПП «Фостерс» (податковий номер 40485595) за звітній період декларування ПДВ вересень-жовтень 2018 року з питань проведення фінансово - господарських операцій з контрагентами-покупцями та постачальниками згідно за звітній період декларування ПДВ вересень-жовтень 2018 року та узагальнену податкову інформацію від 05.03.2019 № 224/20-40-14-21-07/40479838 щодо ПП «Юнісвіт» (податковий номер 40479838) за звітні періоди декларування ПДВ серпень 2018 року при визначенні сум податкового кредиту та сум податкових зобов`язань з питань проведення фінансово – господарських операцій з контрагентами-постачальниками та з контрагентами-покупцями за серпень 2018 року, правомірності складання і реєстрації в ЄРПН податкових накладних, виписаних на контрагентів-покупців за серпень 2018 року, а також при визначенні сум податкових зобов`язань і податкового кредиту за звітні періоди серпень 2018 року. Вважає , що відбулася реалізація товарів не ПП «К`ю Парте», ПП «Фостерс»,ПП «Юнісвіт», а іншим не встановленим перевіркою особам. Також, Головне управління ДПС у Харківській області не погоджується зі задоволенням позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 150 000 грн, оскільки  вказані в акті прийому-передачі послуг від 26.02.2020 № 1 та від 06.07.2020 № 2 найменування послуг не пов`язані з судовим розглядом даної справи, крім того, до представником позивача не надано належних доказів понесення заявлених до відшкодування витрат (до матеріалів справи не надано платіжні доручення та/або видаткові касові ордери, тощо). Просить суд апляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 по справі № 520/11012/2020, прийняти по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Грін Март» відмовити у повному обсязі.
ТОВ «Грін Март» подало до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає , що всі обставини було встановлено   судом під час розгляду справи та надано правомірну оцінку вищезазначеним доказам сторін а правомірно прийнято рішення з додержанням норм процесуального та матеріального права. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги  , а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року  залишити без змін.
Головним управлінням ДПС у Харківській області подано до суду клопотання про заміну сторони відповідача  по справі, в якому просило замінити відповідача - Головне управління ДПС у Харківській області на його правонаступника Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.
 Відповідно до ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Постановою Кабінету   Міністрів України   від 30.09.2020 року №893 вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком, до якого, у тому числі, включено Головне управління ДПС у Харківській області.
Згідно з абз.4 п.3 вказаної постанови   Державна податкова служба повинна забезпечити утворення територіальних органів Державної податкової служби відповідно до статті 21-1 Закону України “Про центральні органи виконавчої влади”.
Абзацом 3 п.2   постанови Кабінету Міністрів України   від 30.09.2020 року №893 установлено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.
Згідно з абз.4 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України   від 30.09.2020 року №893 права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.
Наказом ДПС України від 30.09.2020 року   №529 утворено як відокремлені підрозділи ДПС України територіальні органи   за переліком згідно з додатком, до якого, зокрема, включено Головне управління ДПС у Харківській області.
14.12.2020 року було проведено   державну реєстрацію створення Головного   управління ДПС у Харківській області   як відокремленого підрозділу юридичної особи-ДПС України, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис за №1000741030008085321.
Згідно з наказом   ДПС України від 24.12.2020 року №755 розпочато з 01.01.2021 здійснення   територіальними органами ДПС України, утвореними як її відокремлені підрозділи, повноважень і   функцій територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року № 893. 
Таким чином, повноваження і функції територіальних органів ДПС України, що ліквідуються відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 року № 893 передано територіальними органами ДПС України, утвореним як її відокремлені підрозділи, зокрема, Головному управлінню ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне клопотання про заміну відповідача у справі задовольнити, замінити Головне управління ДПС у Харківській області на суб`єкта владних повноважень, який представляє інтереси органів ДПС України  - Головне управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код в ЄДРПОУ ВП: 43995469), як правонаступника.
Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача,   перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ТОВ «Грін Март», пройшовши визначену діючим законодавством процедуру державної реєстрації, набув статусу суб`єкта господарювання - юридичної особи з одним з основних видів діяльності, є неспеціалізована оптова торгів (КВЕД 46.90) та оптова торгівля текстильними товарами (КВЕД 46.41).
Фахівцями відповідача проведено перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2017 по 30.09.2019, валютного – за період з 01.01.2017 по 30.09.2019, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування – за період з 01.01.2017 по 30.09.2019, іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 30.09.2019, про що складено акт №547/20-40-05-03-08/39722773 від 26 лютого 2020 року.
Перевіркою встановлено наступні порушення:
- п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України, п. 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 “Зобов`язання” затвердженого наказом юстиції України 11.02.2000 за №85/4306, п. 4, п. 6, п.п. 9.4 п. 9, п. 18, 19 П(С)БО 16 “Витрати”, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 р. №318 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 р. за №27/4248, з урахуванням положень ст.. 1, п. 2 ст. 9 Закону України  “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, ТОВ “Грін-Март” завищено суму інших операційних витрат, що відображається в рядку 2180 Звіту “Інші операційні витрати”, на 1305000.00 грн, в тому числі за 1 квартал 2019 - 435000.00 грн, 2 квартал 2019 – 435000.00 грн, 3 квартал 2019 – 435000.00 грн.;
- п.п. 14.1.36, п.п. 14.1.54, п. 14.1, ст.. 14, п. 44.1 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України, п. 5., п. 7, п. 8 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 “Доходи”, затвердженого наказом Міністерства фінансів України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153, ТОВ “Грін-Март” занижено суму доходів по рядку 01 декларації з податку на прибуток підприємства в загальному розмірі 31672436,00 грн, у т.ч. за 2018 рік – 30918452.00 грн, за 3 квартал 2019 року – на суму 753984,00 грн, за рахунок заниження інших операційних доходів (показник по рядку 2120 “Інші операційні доходи” Звіту про фінансові результати), що призвело до заниження фінансового результату до оподаткування на загальну суму 32977436,00 грн, у т.ч. за 2018 рік – 30918452.00 грн, 1 квартал 2019 – 435000.00 грн, 2 квартал 2019 – 435000.00 грн, 3 квартал 2019 року – 1188984,00 грн, і в наслідок чого занижено податок на прибуток на загальну суму 5935938.00 грн, у т.ч. за 2018 рік – 5565321.00 грн, 1 квартал 2019 – 78300.00 грн, 2 квартал 2019 – 78300.00 грн, 3 квартал 2019 року – 214017.00 грн.;
-п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України завищено податковий кредит на загальну суму 2437.00 грн, у т.ч. за червень 2018 року – 2437.00 грн, що призвело до завищення суми від`ємного значення на 2437.00 грн.;
-ст. 94, ст.. 95 КЗпП, ст. 3 Закону України “Про оплату праці” підприємством не нараховано та не виплачено заробітну плату за виконану роботу найманому працівнику за період з 01.01.2017 по 30.11.2017;
-п 4 частини 2 ст. 6 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” підприємством ТОВ “Грін-март” при використанні праці найманого працівника за січень-листопад 2017 року звітність з єдиного внеску не надавалася. 
Порушення встановлені актом перевірки стали підставою для винесення податкових повідомлень-рішень  : №00000500503 від 24 березня 2020 року, яким зменшено від`ємне значення з податку на додану вартість в розмірі 2437,00 грн; №00000490503 від 24 березня 2020 року, яким збільшено податкові зобов`язання з податку на прибуток в розмірі 5935938,00 грн та застосовано штрафні фінансові санкції в розмірі 1483984,50 грн.
Не погодившись з вказаними податковими повідомлення-рішеннями позивач оскаржив їх в порядку, визначеному ст.56 ПК України. Рішенням ДПС України № 19795/6/99-00-06-02-01-06 від 22.06.2020 відкликано податкове повідомлення рішення від 24.03.2020 №00000490503 та прийнято нове податкове повідомлення рішення від 25.06.2020, яким підприємству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 7126297.50 грн., в тому числі основний платіж 5701038.00 грн та штраф 1425259.50 грн.
Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що суб`єктом владних повноважень, який заперечує проти позову, обґрунтованість висновків щодо наявності в діях позивача складу податкового правопорушення, покладених в основу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та відповідність таких рішень вимогам ч. 2 ст.2 КАС України - не доведена та не підтверджена належними доказами
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову , виходячи з наступного.
Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.
Відповідно до частини 1 ст. 3 ГК України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
Підпункт  14.1.36 п.14.1 ст.4 ПК України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до п. п. 134.1. п.134.1 ст.134, ст.135 ПК України, об`єктом оподаткування податку на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень  розділу III "Податок на прибуток підприємств" Податкового кодексу. Базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із   статтею 134 цього Кодексу  з урахуванням положень цього Кодексу.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Пунктом 5. Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 “Доходи”, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 року №290, зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України 14.12.1999 за №860/4153 (далі Положення бухгалтерського обліку 15 “Доходи”) визначено, що дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. 
Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій). 
Дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) - загальний дохід (виручка) від реалізації продукції, товарів, робіт або послуг без вирахування наданих знижок, повернення раніше проданих товарів та непрямих податків і зборів (податку на додану вартість, акцизного збору тощо).
Чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) визначається шляхом вирахування з доходу від реалізації продукції, товарів, робіт, послуг наданих знижок, вартості повернутих раніше проданих товарів, доходів, що за договорами належать комітентам (принципалам тощо), та податків і зборів.
До складу інших операційних доходів включаються суми інших доходів від операційної діяльності підприємства, крім чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема: дохід від операційної оренди активів; дохід від операційних курсових різниць; відшкодування раніше списаних активів; дохід від роялті, відсотків, отриманих на залишки коштів на поточних рахунках в банках, дохід від реалізації оборотних активів (крім фінансових інвестицій), необоротних активів, утримуваних для продажу, та групи вибуття тощо.
До складу фінансових доходів включаються дивіденди, відсотки та інші доходи, отримані від фінансових інвестицій (крім доходів, які обліковуються за методом участі в капіталі).
До складу інших доходів, зокрема, включаються дохід від реалізації фінансових інвестицій; дохід від неопераційних курсових різниць та інші доходи, які виникають у процесі господарської діяльності, але не пов`язані з операційною діяльністю підприємства.
Згідно п. 6 “Витрати”, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 р. №318 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 р. за №27/4248, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.
Відповідно до п.5 П (С) БО № 11 “Зобов`язання”, затвердженого наказом Мінфіну від 31.01.2000 № 20      зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення     економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.
Положеннями ст. 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Частина 2 ст. З Закону визначає, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до ч.1, 2 ст.9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Пунктом 2.1 “Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку”, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
При цьому наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.
В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.
Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з, зокрема, постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Згідно з пунктом 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).
Пунктом 198.2 статті 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;
- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
У пункті 198.6 статті 198 ПК України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарі/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.
Відповідно до п. 201.7 ст. 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Згідно п. 201.1 ст. 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Таким чином, відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України єдиним документом, який підтверджує господарські операції є – зареєстрована податкова накладна.
З огляду на наведені приписи податкового законодавства, суд вважає за необхідне зазначити, що суми податку на додану вартість для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Крім того, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд неодноразово (зокрема, у постановах від 19.04.2019 у справі №803/236/15-а, від 21.10.2019 у справі №0540/7843/18-а, від 09.10.2020 у справі №826/11085/18) зазначав, що мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податків, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на врахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій. Зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.
Матеріали справи свідчать , що в перевіряємий період ТОВ “Грін Март” мало господарські взаємовідносини з: ТОВ “Російський продукт” по договору №22/04-19 від 22.04.2019; ПП “ЛСВ “Моноліт” по договору №0107/2019 від 01.07.2019, ПП “К`ю Партс” по договору №01/15 від 15.01.2018, ПП “Фостерс” по договору №03/09-18 від 03.09.2018, ПП “Юнісвіт” по договору №2018/08-01 від 01.08.2018.
В підтвердження реальності взаємовідносин з вказаними контрагентами позивачем надано суду:
по взаємовідносинам з ТОВ “ТК Російський продукт” по договору №22/04-19 від 22 квітня 2019 року видаткова накладна №803 від 15.07.2019, товарно-транспортна накладну №Р803 від 15.07.2019 та банківські виписки про оплату товару;
по взаємовідносинам з ПП “ЛСВ Моноліт” по договору №0107/2019 від 01.07.2019 року видаткова накладна №802 від 15.07.2019, товарно-транспортна накладна №Р802 від 15.07.2017 та банківські виписки про оплату товару;
по взаємовідносинам з ПП “К`ю партс” по договору поставки №01/15 від 15 січня 2018 року підтверджується видаткові накладні №255 від 21.05.2018, №254 від 15.05.2018, №253 від 04.05.2018, №208 від 26.04.2018, №207 від 26.04.2018, №206 від 12.04.2018, №202 від 11.04.2018, №198 від 10.04.2018, №201 від 10.04.2018, №350 від 29.05.2018, №355 від 05.06.2018, №353 від 07.06.2018, №354 від 07.06.2018, №352 від 11.06.2018, №356 від 12.06.2018, №357 від 13.06.2018, №358 від 13.06.2018, №359 від 15.06.2018, №360 від 15.06.2018, №361 від 19.06.2018, №362 від 21.06.2018, №417 від 27.06.2018, №418 від 27.06.2018, №486 від 03.07.2018, №485 від 04.07.2018, №487 від 04.07.2018, №488 від 06.07.2018, №489 від 09.07.2018, №490 від 12.07.2018, №491 від 13.07.2018, №492 від 13.07.2018, №493 від 13.07.2018, №494 від 17.07.2018, №503 від 20.07.2018, №501 від 23.07.2018, №502 від 24.07.2018, №504 від 24.07.2018, №506 від 25.07.2018, №507 від 26.07.2018, №616 від 27.07.2018, №617 від 27.07.2018, №618 від 31.07.2018, №619 від 10.08.2018, товарно-транспортні накладні №Р255 від 21.05.2018, №Р254 від 15.05.2018, №Р253 від 04.05.2018, №Р208 від 26.04.2018, №Р207 від 26.04.2018, №Р206 від 12.04.2018, №Р202 від 11.04.2018, №Р198 від 10.04.2018, №Р201 від 10.04.2018, №Р350 від 29.05.2018, №Р355 від 05.06.2018, №Р353 від 07.06.2018, №Р354 від 07.06.2018, №Р352 від 11.06.2018, №Р356 від 12.06.2018, №Р357 від 13.06.2018, №Р358 від 13.06.2018, №Р359 від 15.06.2018, №Р360 від 15.06.2018, №Р361 від 19.06.2018, №Р362 від 21.06.2018, №Р417 від 27.06.2018, №Р418 від 27.06.2018, №Р486 від 03.07.2018, №Р485 від 04.07.2018, №Р487 від 04.07.2018, №Р488 від 06.07.2018, №Р489 від 09.07.2018, №Р490 від 12.07.2018, №Р491 від 13.07.2018, №Р492 від 13.07.2018, №Р493 від 13.07.2018, №Р494 від 17.07.2018, №Р503 від 20.07.2018, №Р501 від 23.07.2018, №Р502 від 24.07.2018, №Р504 від 24.07.2018, №Р506 від 25.07.2018, №Р507 від 26.07.2018, №Р616 від 27.07.2018, №Р617 від 27.07.2018, №Р618 від 31.07.2018, №Р619 від 10.08.2018  та банківські виписки про оплату товару;
по взаємовідносинам з ПП “Юнісвіт” по договору поставки №2018/08-01 від 01 серпня 2018 року видаткові накладні №630 від 03.08.2018, №632 від 07.08.2018, №633 від 07.08.2018, №631 від 09.08.2018, №634 від 09.08.2018, №694 від 16.08.2018, №696 від 16.08.2018, №695 від 17.08.2018, №698 від 24.08.2018, №753 від 27.08.2018, №756 від 30.08.2018, №757 від 31.08.2018, №759 від 05.09.2018, №760 від 05.09.2018, товарно-транспортні накладні №Р630 від 03.08.2018, №Р632 від 07.08.2018, №Р633 від 07.08.2018, №Р631 від 09.08.2018, №Р634 від 09.08.2018, №Р694 від 16.08.2018, №Р696 від 16.08.2018, №Р695 від 17.08.2018, №Р698 від 24.08.2018, №Р753 від 27.08.2018, №Р756 від 30.08.2018, №Р757 від 31.08.2018, №Р759 від 05.09.2018, №Р760 від 05.09.2018 та банківські виписки про оплату товару;
по взаємовідносинам з ПП “Фостерс” по договору поставки №03/09-18 від 03 вересня 2018 року видаткові накладні №1052 від 31.10.2018, №1048 від 31.10.2018, №1051 від 30.10.2018, №1053 від 30.10.2018, №1047 від 26.10.2018, №926 від 23.10.2018, №925 від 12.10.2018, №922 від 09.10.2018, №921 від 05.10.2018, №920 від 02.10.2018, №919 від 01.10.2018, №910 від 28.09.2018, №909 від 28.09.2018, №772 від 27.09.2018, №908 від 27.09.2018, №907 від 25.09.2018, №771 від 25.09.2018, №770 від 24.09.2018, №769 від 21.09.2018, №899 від 21.09.2018, №768 від 20.09.2018, №898 від 18.09.2018, №766 від 13.09.2018, №765 від 13.09.2018, №763 від 12.09.2018, №764 від 12.09.2018, №762 від 11.09.2018, №761 від 06.09.2018, товарно-транспортні накладні №Р1052 від 31.10.2018, №Р1048 від 31.10.2018, №Р1051 від 30.10.2018, №Р1053 від 30.10.2018, №Р1047 від 26.10.2018, №Р926 від 23.10.2018, №Р925 від 12.10.2018, №Р922 від 09.10.2018, №Р921 від 05.10.2018, №Р920 від 02.10.2018, №Р919 від 01.10.2018, №Р910 від 28.09.2018, №Р909 від 28.09.2018, №Р772 від 27.09.2018, №Р908 від 27.09.2018, №Р907 від 25.09.2018, №Р771 від 25.09.2018, №Р770 від 24.09.2018, №Р769 від 21.09.2018, №Р899 від 21.09.2018, №Р768 від 20.09.2018, №Р898 від 18.09.2018, №Р766 від 13.09.2018, №Р765 від 13.09.2018, №Р763 від 12.09.2018, №Р764 від 12.09.2018, №Р762 від 11.09.2018, №Р761 від 06.09.2018, та банківські виписки про оплату товару.
Транспортування товару здійснювалося на підставі договору транспортного експедирування №14/11 від 14 листопада 2018 року укладеного з ФОП ОСОБА_1 , та договору на транспортно-експедиторське обслуговування №03/09-1 від 03 вересня 2018 року укладеного з ТОВ “Талариа трейд”.
Матеріали справи свідчать, що реалізовані ТОВ “Російський продукт”, ПП “ЛСВ Моноліт”, ТОВ “К`ю Партс”, ПП “Фостерс” у перевіряємому періоді ТМЦ придбано у CHANGXING BAITE AND EXPORT CO, LTD (контракт №B-GR30/10/2017 від 30.10.2017), ООО “Авангард” (контракт №GR-0204 від 02.04.2018), ООО “Завод взрывозащищенного и промышленного оборудования “Горэкс-Светотехника” (контракт №25/02-Т), ООО “АС-ПРОФИ” (контракт №14/06-18-4 від 14.06.2018), ООО “Namangan Momiq Sochiglari” (контракт №685-11 від 04.06.2019), ZHEJIANG HUAFON NEW MATERIALS CORP., LTD (контракт №Н-GR04/01/2018 від 04.01.2018), KORA INTERNATIONAL CO., LTD (контракт №GK04/2018-2 від 02.04.2018), EVEREST TANNING INDUSTRIES (контракт №ES2018/2-1 від 01.02.2018 та №ES2018/1-9 від 09.01.2018), TIMSTOR Nv (контракт №27/09/18 від 27.09.2018), GOODWILL M&G BVBA (контракт №27 від 27.09.2018), що також підтверджується митними деклараціями: UA500010/2019/018516 від 15.07.2019, UA807170/2018/027294 від 08.06.2018, UA807170/2018/043904 від 10.09.2018, UA807170/2018/031248 від 27.06.2018, UA807170/2018/035686 від 24.07.2018, UA102150/2018/203464 від 07.08.2018, UA500060/2018/026772 від 31.08.2018, UA500120/2018/007099 від 30.08.2018, UA500010/2018/013823 від 27.08.2018, UA102150/2018/203722 від 23.08.2018, UA500010/2018/013701 від 23.08.2018, UA500060/2018/025318 від 16.08.2018, UA500060/2018/025213 від 15.08.2018, UA500010/2018/013011 від 29.09.2018, UA102150/2018/203506 від 10.08.2018, UA500010/2018/012378 від 08.08.2018, UA500120/2018/006448 від 08.08.2018, UA500060/2018/024144 від 06.08.2018, UA500010/2018/012210 від 04.08.2018, UA500010/2018/011975 від 02.08.2018, UA500060/2018/023511 від 31.07.2018, UA500010/2018/011629 від 27.07.2018, UA500010/2018/011565 від 27.07.2018, UA500120/2018/006133 від 25.07.2018, UA102150/2018/203194 від 24.07.2018, UA102150/2018/203153 від 03.09.2018, UA102150/2018/203152 від 20.07.2018, UA102150/2018/203041 від 16.07.2018, UA500060/2018/021405 від 27.08.2018, UA102150/2018/202968 від 13.07.2018, UA500060/2018/021423 від 13.07.2018, UA102150/2018/202967 від 12.07.2018, UA102150/2018/202876 від 09.07.2018, UA102150/2018/202838 від 05.07.2018, UA102150/2018/202798 від 03.07.2018, UA102150/2018/202799 від 03.07.2018, UA102150/2018/202764 від 02.07.2018, UA102150/2018/202646 від 26.06.2018, UA102150/2018/202572 від 21.06.2018, UA102150/2018/202521 від 20.06.2018, UA102150/2018/202465 від 18.06.2018, UA500120/2018/005137 від 15.06.2018, UA102150/2018/202300 від 07.06.2018, UA102150/2018/202268 від 06.06.2018, UA102150/2018/202268 від 06.06.2018, UA102150/2018/202249 від 04.06.2018, UA102150/2018/202081 від 24.05.2018, UA102150/2018/201993 від 18.05.2018, UA102150/2018/201853 від 11.05.2018, UA500060/2018/012433 від 25.04.2018, UA102150/2018/201722 від 02.05.2018, UA102150/2018/201638 від 25.04.2018, UA102150/2018/201387 від 10.04.2018, UA102150/2018/201353 від 06.04.2018, UA500010/2018/004312 від 03.04.2018, UA500010/2018/001922 від 23.02.2018, UA805180/2018/000541 від 15.01.2018, UA500060/2018/027082 від 04.09.2018, UA500060/2018/027118 від 04.09.2018, UA500010/2018/014459 від 05.09.2018, UA500010/2018/016888 від 11.10.2018, UA500090/2018/008922 від 22.10.2018, UA500090/2018/009426 від 31.10.2018, UA500090/2018/008398 від 10.10.2018, UA500120/2018/008440 від 08.10.2018, UA500090/2018/007618 від 27.09.2018, UA500090/2018/007618 від 27.09.2018, UA500090/2018/007579 від 26.09.2018, UA500010/2018/016090 від 26.09.2018, UA500120/2018/007939 від 24.09.2018, UA500120/2018/007884 від 24.09.2018, UA500010/2018/015654 від 20.09.2018, UA500010/2018/015451 від 19.09.2018, UA500060/2018/027895 від 13.09.2018, UA500060/2018/027893 від 12.09.2018, UA500010/2018/014995 від 12.09.2018, UA500010/2018/014992 від 12.09.2018, UA500010/2018/014754 від 06.09.2018, UA500120/2018/007307 від 06.09.2018, UA500090/2018/008386 від 10.10.2018, UA500090/2018/007618 від 27.09.2018.
Проведення оплати за вказаними договорами підтверджується долученими до матеріалів справи виписками банків (а.с.94-94-184, т.3)
Всі господарські операції між ТОВ “Грін-Март” з ТОВ “Російський продукт”, ПП “ЛСВ Моноліт”, ТОВ “К`ю Партс”, ПП “Фостерс”, ПП “Юнісвіт” підтверджуються зареєстрованими податковими накладними, доказів протилежного відповідачем суду не надано.
Оглянуті судом первинні документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу    Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні",    Податкового кодексу України    та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено    наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, зазначені документи призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.
Колегія суддів звертає уваги, що окремі недоліки документів не можуть свідчити про нереальність господарських операцій.
До аналогічного висновку дійшов і Верховний суд у постанові від 12.04.2018 року у справі №804/698/16 зазначивши, що посилання відповідача на припущення, окремі недоліки в документах, аналітичні узагальнюючі висновки щодо діяльності контрагента, є неприйнятними у якості доказів конкретних податкових правопорушень позивача щодо підстав та порядку формування податкового кредиту, оскільки в основі формування податкового кредиту лежить факт здійснення конкретної господарської операції, який потребує доведення або спростування обставин саме здійснення цієї господарської операції.
Крім того, у відповідності до правової позиції, що міститься у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 822/2373/17, від 19.06.2018 року у справі № 808/2447/1, від 28.02.2018 у справі 806/1033/17, неістотні недоліки в первинних документах (описка, помарка, незаповнення окремого реквізиту), які не впливають на можливість ідентифікувати осіб, що брали участь у господарських операціях, їх зміст не свідчать про безтоварність господарських операцій.
При цьому у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною (а не податковим органом) факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Отже, деякі недоліки товарно-транспортних накладних, виписаних вантажовідправниками  або перевізниками (не заповнення повної адреси завантаження і розвантаження, номеру посвідчення і підпису водія, загальної ваги, завантаження і розвантаження товару тощо) також не свідчать про нереальність господарської операції.
Крім того, слід зазначити, що ТТН не є первинним документом (у відповідності до змісту операцій договорів постачання, за умовами яких товар постачається за адресою Товариства), на підставі яких здійснюється бухгалтерський облік підприємства, оскільки вони не є такими у розумінні ст.9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”. ТТН лише підтверджує операцію з надання послуг з перевезення вантажів, і не містить відомості про господарські операції з постачання, факт їх здійснення.
Товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг, а не реальність господарської операції у цілому.
При цьому, відсутність товарно-транспортних накладних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку витрат та податкового кредиту платника податків. При цьому, документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема,  від 11 вересня 2018 року у справі №820/477/18, від 11 вересня 2018 року у справі №815/6105/17.
Незначні помилки в оформленні окремих документів не є безумовною підставою для висновків про відсутність господарської операції, оскільки досліджені судами первинні документи за своєю формою та змістом відповідають вимогам податкового законодавства та мають необхідні обов`язкові реквізити.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду  від 20 січня 2021 року по справі № 813/947/18.
З наведених доводів та доданих до адміністративного позову доказів вбачається рух активів між позивачем і його контрагентами (як продавцями, так і покупцями) та зміни у майновому стані позивача, а саме — понесення витрат на придбання товару, його оприбуткування та подальше використання у власній діяльності чи для подальшого продажу третім особам, отримання прибутку від продажу товарів контрагентам.
Саме вказані обставини є підтвердженням реальності господарської операції, з урахуванням того, що “визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків, а наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що узгоджується зі змістом постанов Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 826/13029/14 та від 06.02.2018 у справі №826/22154/15.
Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові від 15.05.2018 у справі № 0870/9721/12 Верховний Суд  дійшов висновку, що  нереальність господарських операцій з придбання платником податків товару мають підтверджуватися належними та допустимими доказами і не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Варто зазначити, що сумнівність господарських операцій позивача обґрунтовується податковим органом виключно інформацією, викладеною в інформаційних базах даних податкового органу.
Разом з тим, така інформація не ґрунтується на фактах, які встановлені за результатами документальних перевірок контрагентів позивача, а лише містить припущення податкового органу про неможливість здійснення ними господарської діяльності у зв`язку з відсутність трудових ресурсів та іншого майна, які економічно необхідні для виконання договорів.
Податкова інформація щодо контрагентів позивача не є сама по собі документом, на підставі якого здійснюються висновки про ті чи інші порушення податкового законодавства, оскільки відповідно до ст.83 ПК України результатом застосування податкової інформації є акт податкової перевірки.
Зазначені у акті перевірки витяги з результатів опрацювання узагальненої податкової інформації, відомості з інформаційних баз ДФС/ДПС не містять відомостей щодо проведення податкової перевірки контролюючими органами контрагентів позивача, посилання на акти/довідки про результати проведення планових/позапланових перевірок, акти про неможливість проведення податкових перевірок з тих, чи інших причин, не приводиться текст запитів до контрагентів, що могли стати підставою для проведення перевірки тощо. 
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21.06.2019 у справі № 803/817/14, від 14.05.2019 у справі № 826/13918/17, від 19.03.2019 у справі № 813/1814/17, від 12.03.2109 у справі №804/9057/13-а, від 19.02.2019 у справі № 826/12859/17, від 08.08.2018 у справі № 820/4428/17, від 17.04.2018 у справі № 808/1543/17, від 03.04.2018 у справі №820/13380/13-а, від 27.03.2018 у справі №816/809/17.
Така податкова інформація не є безумовною підставою для висновків про нездійснення господарських операції за умови наявності інших документів, що підтверджують реальність постачання товарів чи надання послуг і не може вважатися беззастережним та безперечним доказом на підтвердження доводів податкової інспекції про фіктивність спірних господарських операцій.
Суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта з посиланням на наявну податкову інформацію про непідтвердження операцій за ланцюгом постачання, так само як і податкову інформацію про інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентами платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, оскільки така інформація не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку.
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 803/1712/13-а (провадження № К/9901/27172/18).
Також, в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців” Позивач, ТОВ “Мергус”, ПП “Інвестдорсервіс”, ТОВ “Резерв-Трейд”, ТОВ “Буд Строй ЛТД”, ТОВ “УкрТехБізнес”, ТОВ “Баслер”, ТОВ “Дарлан Плюс”, а також контрагенти зазначених юридичних осіб є окремими і самостійними суб`єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак за змістом Податкового кодексу України, ці особи є окремими платниками податків. 
Дефектність та навіть фіктивність контрагента платника податків не свідчить про те, що платник податків, який укладав договори з таким контрагентом, знав про протиправний характер діяльності свого контрагента. Отже, аргументи податкової стосовно фіктивності контрагента не є вичерпним доказом нереальності операцій.
Також, колегія суддів зазначає, що позивач є відокремленою юридичною особою від своїх контрагентів, а тому не може нести податкову відповідальність за відсутності вини, оскільки це б порушувало конституційний принцип індивідуального характеру відповідальності.
Крім того, чинне станом на час виникнення спірних правовідносин законодавство не покладає на платника податків обов`язку перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як відносити відповідні суми ПДВ до податкового кредиту та заявляти відповідні суми до бюджетного відшкодування, чи формувати валові витрати.
Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів.
Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.
Суд зазначає, що на момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані як юридичні особи та установчі документи недійсними в судовому порядку не визнавались.
Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Статтею 204 Цивільного кодексу України та статтею 207 Господарського кодексу України закріплено принцип презумпції правомірності правочину, згідно якого будь-який правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Контролюючим органом не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження того, що позивач діяв без належної обачності та обережності та, що йому було відомо про порушення, які допускали його контрагенти або, що єдиною метою здійснення господарських операцій було одержання необґрунтованої вигоди.
Межі юридичної відповідальності кожного платника податку на додану вартість, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб`єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.
Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини.      Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого висновку: "... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".
Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагента.
Таку ж правову позицію підтримано Верховним Судом у постановах, зокрема, від 24 січня 2018 року у справі №824/942/13, від 14 березня 2018 року у справі №803/1198/16.
Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону     щодо формування податкового кредиту та інших податкових зобов`язань, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація, надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
Правовідносини контрагента із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин позивача.
Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо відсутності трудових ресурсів, наявних у контрагентів позивача, оскільки відсутність у контрагента матеріальних, виробничих, трудових та інших ресурсів не впливає на реальність господарських операцій, оскільки такий контрагент має право залучити відповідні ресурси на підставі цивільно-правових угод (постанови Верховного Суду у справах № 820/4648/13-а, № 826/1398/14).
Зокрема Верховний Суд у постанові від 16.01.2018 у справі № 820/4648/13-а зазначив, що твердження податкового органу про відсутність у контрагентів позивача необхідної для ведення господарської діяльності кількості працівників, технічних, транспортних, інших виробничих ресурсів, відсутність за юридичною адресою на момент звірки не свідчить про безтоварність угод.
Порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом не впливають на права та обов`язки іншого платника податків.
Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року (справи № 813/7081/14, № 814/120/15), від 3 жовтня 2019 року (справа № 813/4079/15), від 04 квітня 2020 року (справа №160/93/19) від 04 червня 2020 року (№340/422/19) та підтримується у рішеннях Європейського Суду з прав людини, в тому числі, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку, а також сплачувати пеню. На думку Європейського Суду з прав людини, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.
В акті перевірки міститься посилання на ту обставину, що згідно системи автоматизованого співставлення податкових зобов`язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДФС, між сумами податкових зобов`язань та/ або податкового кредиту з податку на додану вартість встановлені розбіжності по  контрагенту постачальнику  ТОВ " Юрія -Груп", так в ЄРПН наявні зареєстровані вказаним суб`єктом господарювання ПН від 19.04.2018 № 29  (сума ПДВ 2437.39 грн) та від 24.04.18 № 34 (сума ПДВ 717.34 гн) тоді як позивачем  двічі відображено суму ПДВ 2434.39 грн по ПН від 19.04.2018 № 29 (у червні  та квітні 2018)
Суд зазначає що ані акт перевірки, який в силу приписів ст.2 р. І Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Мінфіну від 20.08.2015 № 727 є носієм доказової інформації, не містить посилання на витребування чи ненадання підприємством відповідних пояснень, щодо причин розбіжностей, надання (ненадання) скарги контролюючому органу на відповідного постачальника. 
Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що коригування (зменшення від`ємного значення ПДВ, що зараховується до кладу податкового кредиту наступного звітного  (податкового ) періоду здійснено контролюючим органом передчасно, без з`ясування усіх обставин формування від`ємного значення.
Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, є недостовірні та (або) суперечливі.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 02 квітня 2019 року справа №820/13056/13-а.
Стосовно посилання на наявність кримінального провадження №12019220490003425 від 25.07.2019 за ознаками складу кримінального правопорушення – злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України , колегія судів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої ст.72 КАС України    доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Будь яких доказів в ході розгляду кримінальних справ, які б свідчили про протиправність здійснених операцій до суду не надано.
Як зазначив Верховний Суд в постановах від 27 березня 2018 року у справі №816/809/17, від 11.03.2020р. по справі № 826/5678/18, сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.
Втім відповідачем не подано жодних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку або можливої фіктивності його безпосередніх контрагентів (вироків по кримінальній справі щодо контрагентів позивача, в якому досліджувались господарські операції позивача вищенаведеними контрагентами , не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект або інших відомостей, які можуть бути визначені як підстави та докази укладення угод з метою, що порушує публічний порядок.
Отже, аналізуючи наведені контролюючим органом доводи у їх сукупності, суди вважали, що такі не свідчать про нереальність (безтоварність) господарських операцій позивача з контрагентами, а наведені позивачем аргументи та докази, надані на їх підтвердження,- повною мірою спростовують висновки контролюючого органу, покладені в основу оскаржуваних в цій справі податкових повідомлень-рішень.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач, відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірність винесених податкових повідомлень- рішень належним чином в суді не довів, у зв`язку з чим оскаржувані податкові повідомлення – рішення  підлягають скасуванню, а позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цій справі у розмірі 150000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст. 134 КАС України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).
Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому, колегія суддів зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі “Баришевський проти України” (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі “Двойних проти України” (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі “Меріт проти України” (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з аналізу статті 134 КАС України, впливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Окрім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України"", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
На підтвердження розміру витрат договір про надання правової правничої від 29.01.2020, додаток до договору від 29.01.2020 щодо визначення вартості наданих адвокатськими послуг, акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 26.02.2020, № 2 від 06.07.2020, № 3 від18.08.2020 із зазначенням найменування наданих послуг у межах договору про надання адвокатських послуг б/н від 29.01.2020, витрачений час та вартість, акти приймання-передачі грошових коштів  .
Колегія суддів зазначає , що відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала на те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
В цьому випадку принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.04.2020 у справі № 400/478/19, від 22.04.2020 у справі № 440/1757/19, від 05.11.2020 у справі № 1.380.2019.002578.
Колегія суддів зазначає , що відповідач не скористався можливістю згідно ст. 134 КАС України довести неспівмірність заявлених вимог та не подав до суду першої інстанції та до суду апеляційної інстанції жодних заяв та доказів на спростування заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Слід також зазначити, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі справа №826/841/17.
 Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правову допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановлені процесуальним законодавством.
 У постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №813/481/18 зроблено такий висновок: "Зважаючи на положення частини сьомої статті 139 КАС України, суд касаційної інстанції констатує помилковість посилання суду апеляційної інстанції у якості аргументу для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення на відсутність документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, адже у пункті 2 вищенаведеного додатку від 11 лютого 2019 року до договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року № 01/2019-02 сторони узгодили, що клієнт (позивач) зобов`язаний сплатити гонорар протягом шести місяців після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення по суті."
За положеннями ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас згідно ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, колегія суддів звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката та вартість правових послуг встановлений сторонами в додатку до договору про надання правової допомоги б/н від 29.01.2020 у фіксованому розмірі за перелічені окремі послуги.
В матеріалах даної справи містяться акти надання послуг, в яких вказано найменування послуг, які перелічені в додатку до договору, час протягом якого надавалась кожна послуга та її вартість.
Кодекс адміністративного судочинства містить норми, які визначають процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Отже за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень).
При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.
При вирішенні питання про наявність підстав для відшкодування на користь позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів враховує висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 по справі № 280/2635/20, відповідно до яких, однією з особливостей процедури відшкодування витрат на професійну правову допомогу є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Таким чином, враховуючи   обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість   понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 150000 грн., яка підтверджується належними доказами а тому, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права,  зміст апеляційної скарги , який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції , містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано  в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі “Ґарсія Руіз проти Іспанії” (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Суд зазначає, що доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, які були висловлені в суді першої інстанції та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи, інших обґрунтувань в апеляційній скарзі наведено не було.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 року по справі № 520/11012/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  09.03.2021 року