Єдиний унікальний номер 242/68/19 
Номер провадження 22-ц/804/709/21        

Номер провадження 22-ц/804/709/21  

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

24 березня 2021 року                            Донецький апеляційний суд у складі колегії:
                                                                головуючого судді: Новікової Г.В. 
                                                                суддів: Гапонова А.В.,Никифоряка Л.П.,
     за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Бахмуті апеляційні скарги  представника Кабінету Міністрів України – Тичиніна Ярослава Дмитровича та представника ОСОБА_1 – адвоката Клепки Олександра Григоровича    на рішення Дружківського міського суду Донецької області  від 11 грудня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Гонтар А.Л. у м. Дружківка Донецької області, повний текст складено 11 грудня 2020 року) у цивільній справі №242/68/19 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду  із зазначеним вище позовом, який  обґрунтовувала тим, що вона є власником земельної ділянки  та жилого будинку АДРЕСА_1 .   
У зв`язку із проведенням  бойових дій під час антитерористичної операції вона зі своєю родиною покинула місце проживання в селищі Піски у 2014 році. 
В середині 2016 року вона дізналася,що в результаті потрапляння артилерійського снаряду   належний їй на праві власності  будинок  було зруйновано.
      Відомості щодо руйнування будинку зареєстровано в ЄРДР від 01 липня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення,передбаченого ч.2 ст.258 КК України. 
Вона зверталася до Донецької обласної державної адміністрації з приводу руйнування її будинку, однак  вмотивованої відповіді  не отримувала. При цьому зазначала, що вона готова  добровільно передати свій будинок із надвірними спорудами та земельну ділянку  органам державної влади. Однак на момент подачі позовної заяви спеціальних нормативно-правових актів, які регулюють дане питання державою не прийнято.
Тому вважає, що зазначене не звільняє відповідачів від зобов`язання надати їй компенсацію за зруйноване житло, у відповідності до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та Кодексу цивільного захисту України.
Визначаючи розмір завданої шкоди руйнуванням будівлі позивач виходила із положень ч.10. ст. 86 Кодексу цивільного захисту України та визначила її у розмірі 1 296 674,00  грн., з розрахунку – вартість одного м2 загальної площі будинку станом на 01.01.2018 р. по Донецькій області (показник опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.03.2018 р. №46 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України») становить 11 724 грн. та загальна площа житлового будинку із зруйнованими спорудами розташованими на земельній ділянці складає 110,06 м2.  Крім опосередкованої вартості спорудження житла в Донецькій області включила у розрахунок 1 000 000,00 грн, які знадобились для ремонту будинку та надвірних споруд та закупівлю речей, меблів, техніки. 
Крім того, зазначала, що їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених зруйнованим житлом, не можливістю вести звичайний образ життя внаслідок терористичного акту, а також незабезпеченням відповідачем права на власність, гарантовану Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Через те, що будинок було зруйновано, вона залишилась без оселі, була вимушена істотно змінити спосіб життя, місце проживання, була змушена переїхати зі свого житла в орендоване житло у чужому місті, через що знаходиться у стані постійного стресу та нервозності. Все це 
потребувало від неї повної зміни життєвого укладу та необхідності в додаткових зусиллях  для отримання медичного обслуговування, спілкування із знайомими та рідними.
     Просила  стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби на її користь шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді руйнування будинку та надвірних споруд у розмірі 2 296 674 грн та моральну шкоду у розмірі 250 000 грн. 
     Рішенням Дружківського міського суду  від 11 грудня  2020 року позовні вимоги  задоволено частково: стягнуто з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 120 000 грн.; в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено.
В апеляційній скарзі представник Кабінету Міністрів України просить рішення  суду    скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.  
Вважає, що суд першої інстанції помилково погодився із доводами позивача щодо неналежного виконання Державою Україна свого позитивного обов`язку стосовно гарантування права на майно, визначеного статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.  Державою  постійно вживались політичні  заходи щодо привернення уваги міжнародних організації та іноземних держав до ситуації, яка склалась в країні, з метою отримання політичної та іншої допомоги для її вирішення, а також приймались нормативно-правові акти  для вирішення цього питання та здійснювались заходи щодо боротьби з тероризмом. Разом із тим, зважаючи на широкомасштабність цієї проблеми, України не мала об`єктивної можливості попередити всі терористичні акції, зокрема й у с. Піски.  Держава в особі її уповноважених органів здійснює розслідування злочину в наслідок якого позивачу було завдано матеріальної шкоди. 
      02.09.2020 року було прийнято постанову Кабінету Міністрів України №767, якою затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. При цьому  обов`язковою умовою отримання грошової компенсації за зруйноване житло є внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на житло у зв`язку з його знищенням. У матеріалах справи відсутні докази звернення позивача за отриманням компенсації за пошкоджений житловий будинок відповідно до вказаного Порядку, а також відмова у наданні компенсації за зруйноване житло, а отже відсутні правові підстави для виплати компенсації за рішенням суду.
Вважає, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №767 від 02.09.2020 року, державою на місцях створені відповідні діючі комісії, а тому позивачу необхідно пройти процедуру у відповідності до цією постанови та отримати компенсацію.  
Суд першої інстанції у порушення вимог процесуального законодавства не залучив до участі у справі створеної відповідно до розпорядження голови Донецької обласної державної адміністрації, керівника Донецької обласної військово-цивільної адміністрації від 02.10.2020 року №1095/5-20, комісії з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації.
На думку представника відповідача Кабінет Міністрів України не є належним відповідачем у справі, оскільки він є центральним органом виконавчої влади в Україні який спрямовує свою діяльність на забезпечення внутрішньої політики країни шляхом видання підзаконних актів на виконання законів України та Конституції і не передбачає участь у проведенні спеціальних заходів спрямованих на попередження, запобігання та припинення  терористичної діяльності. При цьому він є розпорядником бюджетних коштів, а отже не має і не може мати рахунків в органах Казначейства. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Клепка О.Г. просить скасувати рішення суду першої інстанції  в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, а також змінити рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру грошової компенсації на користь позивача з 120 000,00 грн до  1 000 000,00 грн..

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права.
Зокрема не погоджується із тим, що до спірних правовідносин не застосовуються положення ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, оскільки перша закріплює обов`язок держави щодо відшкодування шкоди завданою терористичним актом, а друга порядок відшкодування та механізм визначення її розміру. Також наголошує, що позивачем так і не отримано від держави жодної компенсації за завдання шкоди її майну або нового житла або якоїсь іншої допомоги, а тому вважає правомірними вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 2 296 674,00 грн. 
Крім того, представник позивача, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, наголошує на незаконності відмови у задоволенні позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди, оскільки ситуація, яка склалася на території Донецької області та в результаті якої було пошкоджено будинок позивача із надвірними спорудами й земельну ділянку, спричиняють  їй душевні переживання, деморалізують її, змушують відчувати себе приреченою та  не потрібною своїй державі.
Також представник позивача вважає, що призначена сума компенсації за порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 15 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є замалою та не відповідає практиці ЄСПЛ наведеної як у позовній заяві  так і в оскаржуваному рішенні. А тому визначаючи розмір компенсації, суд першої інстанції на його думку не в достатній мірі врахував всі обставини справи, не в достатній мірі застосував принцип розумності та справедливості
На апеляційну скаргу представника Кабінету Міністрів України надійшов відзив від представника позивача, в якому він просив відмовити через необґрунтованість у задоволені цієї апеляційної скарги. Зазначає, що людські права є найвищою соціальною цінністю, а їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави у разі порушення якого відповідно до практики ЄСПЛ настає відповідальність, яка носить абсолютний характер та має об`єктивну природу. Також вважає посилання відповідача на неналежне  застосування судом першої інстанції норм матеріального права та помилковість позивача при визначенні відповідачів у справі необґрунтованою.
В судове засідання, проведене в режимі відеоконференції з Першим апеляційним адміністративним судом з`явився представник Кабінету Міністрів України – Тичинін Я. Д.. ОСОБА_1 та  представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явились, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток-повідомлень(т.2 а.с.177-185). 
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній  доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходи із того, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними. При цьому закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням житлового будинку внаслідок терористичного акту, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи. Разом з тим позивач має право на компенсацію від Держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального

обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Оскільки кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що пошкодження її майна відбулося внаслідок незаконних дії чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, що свідчить про відсутність усіх складових елементів правопорушення, сукупність яких відповідно до закону (ст. 1167 ЦК України) є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи  та узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду,  викладеною у справі № 265/6582/16-ц та у справі №229/3692/16-ц, а також практиці ЄСПЛ.
     Судом першої інстанції встановлено,що   ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 грудня 2011 року   є власником  житлового будинку   та земельної ділянки кадастровий номер 1425585600:01:000:0176  що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .   
      Із копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що інвентаризаційна вартість домоволодіння за вказаною адресою станом на 06.07.2011 року  складає 134 902 грн. та складається з житлового будинку загальною площею 84,70 м2; тамбуру - 13,40м2; ґанку - 3,40м2; літньої кухні - 36,50м.2; погребу під частиною будівлі - 12,30 м.2; убиральні – 1,60 м.2; гаражу -62,90 м2; воріт та огорожі.
    20 червня 2017 року органом досудового розслідування до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 258 КК України (терористичний акт), кримінальне провадження №12016050500001121. 
     На звернення позивачки про обстеження зруйнованого будинку листом від 07 червня 2018 року було повідомлено, що проведення комісійного обстеження за участю представників райдержадміністрації здійснити неможливо через те, що с. Піски знаходиться в зоні бойових дій та визначена як «Червона зона» через проведенням там бойових дій. Таким чином, доступ до території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на даний час неможливий. Іншого механізму складення акта про пожежу законодавством не передбачено.  У зв`язку з неможливістю потрапити на місце події, скласти акт про пожежу, інші відповідні документи та надати їх ОСОБА_1 не виявляється можливим. Додатково повідомлено, що на адресу Краматорського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області 20 червня 2018 року направлено лист про необхідність вжиття заходів, пов`язаних зі здійсненням додаткового виїзду слідчо-оперативної групи для проведення огляду місця події, складення передбачених законодавством документів після відновлення на цій території конституційного ладу .
     Факт пошкодження будинку, який належить позивачці підтверджено фотознімками та поясненнями свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
     Допитані у судовому засіданні свідки пояснили, що їх матері ОСОБА_1 належить будинок у АДРЕСА_1 . Даний будинок було пошкоджено під час артобстрілу селища.    
  Відповідно до копії листа Департаменту з питань цивільного захисту, мобілізаційної та оборонної роботи Донецької обласної державної адміністрації від 28.12.2018 року обстеження зруйновного (пошкодженого) будинку позивача, розташованого на території с. Піски буде можливим після  припинення бойових дій, розмінування території та дозволу на це військових та органів ліквідації надзвичайних ситуацій. Крім того, Департамент зазначає, що вирішення питання щодо відшкодування шкоди, завданого майну потерпілої в наслідок АТО буде можливе після його законодавчого врегулювання та визначення відповідного механізму такого відшкодування.
Листом Департаменту житлово-комунального господарства Донецької обласної державної адміністрації від 15.06.2018року ОСОБА_1 на її звернення також повідомляється  про неможливість провести обстеження її пошкодженого/зруйнованого житлового будинку до закінчення бойових дій у с. Піски.
Листом Департаменту з питань цивільного захисту, мобілізаційної та оборонної роботи Донецької обласної державної адміністрації від 04.03.2019 року   на звернення ОСОБА_1 повідомляється про відсутність можливості у облдержадміністрації, обласної військово-цивільної адміністрації, враховуючи положення чинного законодавства, прийняття житло позивача, зруйноване в наслідок проведення антитерористичної операції та виплатити компенсації за нього .
Спір між сторонами виник  з приводу захисту позивачем свого права приватної власності на будинок  АДРЕСА_1 .
Підставою своїх позовних вимог позивач зазначає наявність у нього як власника майна права на відшкодування шкоди завданої цьому майну в результаті артобстрілу.
Обставини,на які посилається позивач, відповідачем не спростовані.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Також, кожна  особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.ст. 15, 16 ЦК України).
Відповідно до пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
ОСОБА_1 обґрунтовувала позовну заяву тим, що вона не отримала від Держави відшкодування за  знищення її майна, на яке позивачка, на її думку, має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також зазначила, що право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.
      Вирішуючи спір,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є  відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та  обраного позивачем способу захисту.
     Суд першої інстанції правильно зазначив, що посилання ОСОБА_1   як на правову підставу позову на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у  взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті  1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і  основоположних свобод є безпідставним.
Частиною першою статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачене спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 зазначеного Закону).
З огляду на зміст наведених положень закону реалізація права на отримання відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам житлової нерухомості 

громадян, у законодавстві України відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
     При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції,  у законодавстві України на момент звернення із позовом відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування, але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до Держави про надання такого відшкодування. Передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції житловий будинок.
     З аналогічних підстав не породжує такого очікування і стаття 85 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.
Таким чином посилання представника позивача на можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»  та статті 86 Кодексу цивільного захисту України для реалізації позивачем права на відшкодування шкоди заподіяної терористичним актом та визначення розміру такої шкоди суд апеляційної інстанції вважає помилковим.
Так, стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).
Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, так як передбачає існування інституту страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).
Суд першої інстанції  дійшов обґрунтованого висновку про те, що руйнування будинку,належного позивачеві на праві власності,підтверджено належними доказами,а саме показаннями свідків та фотографіями.  Відповідний акт не складено з об`єктивних причин, зокрема що с.Піски знаходиться на лінії вогню. Надані позивачем докази відповідачем не спростовано.  
З урахуванням встановленого суд першої інстанції правильно виходив із того,що позивачка має право на компенсацію від Держави за невиконання Державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Правовою підставою для виплати компенсації, а не майнової чи моральної шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.  Зобов`язання держави Україна стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройного конфлікту та у випадку втрати контролю над частиною власної території.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду  від 25 березня 2020 року у справі № 757/61954/16-

ц та   від 18 березня 2020 року у справі № 243/11658/15-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі 3265/6582/16-ц.
Що  стосується посилання представника відповідача на запроваджений у 2020 році порядок здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, то слід зазначити наступне.
Постановою   Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року №947   затверджено Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623. Постановою КМУ від 02 вересня 2020 року №767 до цього Порядку були внесені зміни, якими визначений механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Ці зміни набули чинності 08 вересня 2020 року
Відповідно до а. 2 п. 3 Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року  № 405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».
Однак   ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом  у січні 2019 року. Між тим, як зазначив в апеляційній скарзі   представник апелянта розпорядження щодо створення комісії з розгляду зазначених питань було ухвалено Донецькою обласною державною адміністрацією, обласною військово-цивільною адміністрацією  лише у жовтні 2020 року.  
За таких обставин у  суду першої інстанції не було підстав для відмови в задоволені позовних вимог у зв`язку із тим, що позивач не зверталася до  зазначеної комісії для вирішення питання щодо отримання відповідного відшкодування шкоди, як і не було підстав для залучення комісії до участі у справі. 
Разом із тим, як правильно зазначено судом першої інстанції позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.
Відповідно до ч.2 ст. 48 ЦПК України Держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб`єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати у суді свої права безпосередньо.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те,що належним відповідачем у справі є Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, оскільки він згідно із ст. 116 Конституції України забезпечує виконання законів України. Таким чином, враховуючи те, що Кабінет Міністрів України у своїх підзаконних нормативно-правових актах тільки у 2020 році прописав порядок компенсації за зруйноване майно внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, право на яку було прописано в законі України, а гостра потреба у врегулюванні даного питання виникла ще за шість років до того, позивач має право  на компенсацію від держави.  
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що тривалий час правовідносини щодо надання компенсації за зруйноване житло були неврегульовані, а у випадку здійснення самостійного відновлення житла потерпілою особою або відшкодування шкоди завданої терористичним актом є неврегульованими і на час ухвалення судового рішення у зв`язку з відсутністю відповідних нормативно-правових актів. Тому доводи представника відповідача щодо відсутності звернень позивача до військово-цивільних адміністрацій чи органів місцевого самоврядування з метою отримання майнової чи соціальної допомоги з одночасною передачею 

зруйнованого або пошкодженого майна останнім, як правильно зазначив суд першої інстанції, не мають значення для правильного вирішення спору, оскільки вчинення таких дій передбачено статтею 86 Кодексу цивільного захисту України, положення якої не застосовуються до спірних правовідносин. Крім того слід зазначити, що матеріли справи містять відповіді місцевої адміністрації щодо звернення ОСОБА_1 з приводу відшкодування шкоди завданої її житлу в результаті проведення АТО. 
Також слід звернути увагу на те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник Кабінету Міністрів не оспорював факт пошкодження майна ОСОБА_1 , а проведення активних бойових дій на території с. Піски, де був розташований будинок позивача є загальновідомим фактом, який не потребує доказування.
З приводу вимог  позовної заяви про відшкодування позивачу моральної шкоди слід зазначити наступне.
Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння (бездіяльності) її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати моральну шкоду необхідно наявність незаконних дій чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинного зв`язку між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статті 1167 ЦК України.
Встановивши, що правовою підставою для виплати компенсації, а не шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання Державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів доходить висновку про  правомірність відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що пошкодження її майна відбулося внаслідок незаконних дії чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, що свідчить про відсутність усіх складових елементів правопорушення, сукупність яких відповідно до закону є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду.
З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність усіх складових елементів правопорушення, сукупність яких відповідно до ст. 1167 ЦК України є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду.
З приводу вимог апеляційної скарги представника позивача про збільшення розміру відшкодування  на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до 1 000 000,00 грн слід зазначити, що суд першої інстанції, визначаючи розмір такої компенсації, враховуючи фактичні обставини справи, керуючись принципом розумності та 

справедливості, використовуючи дискреційні повноваження та з урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ, дійшов правильного висновку, що стягненню підлягає грошова сума у загальному розмірі 120 000,00 грн.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що підставою для задоволення позову та стягнення компенсації є невиконання Державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, а не факт руйнування будинку позивачки. 
Доводи про те,що у порушення вимог процесуального законодавства суд не залучив до участі у справі   керівника комісії з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації Донецької обласної військово-цивільної адміністрації є безпідставними.  
Інші наведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального чи процесуального права.
Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи, то підстав для задоволення апеляційних скарг і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
  З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, судові витрати, понесені сторонами у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст.368, 375, 382,384  ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника Кабінету Міністрів України– Тичиніна Ярослава Дмитровича та представника ОСОБА_1 – адвоката Клепки Олександра Григоровича залишити без задоволення.
Рішення Дружківського міського суду  від 11 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2021 року.

Судді: