ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1075/20  Номер провадження 22-ц/814/461/21	Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н. І.  Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого судді Прядкіної О.В., 
суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І., 
секретаря Кальник А.М.,
за участі: представника прокуратури - Харенка В.М., представника Подільської районної у м. Полтаві ради - Рудька К.І.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Полтавської міської ради та Полтавської обласної прокуратури 
на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2020 року, прийнятого під головуванням судді Крючко Н.І. у м. Полтаві 
у справі за позовом ОСОБА_1  до Полтавської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, 
 треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, Територіальна громада в особі Полтавської міської ради, Подільська районна у м. Полтаві рада, Департамент Державної архітектурно будівельної інспекції у Полтавській області,- 
В С Т А Н О В И В :
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду з вказаним позовом. Зазначав, що рішенням № 146 виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 16.04.1991 року йому надано дозвіл розмістити павільйон для заняття індивідуальною трудовою діяльністю по дрібному ремонту автомобілів в районі вул. Соціалістичної м.Полтави.
Вважає, що починаючи з 1991 року фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується майном, а саме громадським будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 та має право на визнання за ним права власності на вказану будівлю за набувальною давністю. Просив визнати за ним право власності на вказаний будинок за набувальною давністю.
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю задоволено. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, по АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Задоволення позову обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 доведено факт добросовісності саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом та факт тривалого користування земельною ділянкою, на якій розташований громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, по АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням № 146 Ленінської районної у м. Полтаві ради народних депутатів від 16.04.1991 року.
Рішення оскаржили Полтавська міська рада та Полтавська обласна прокуратура, які в апеляційних скаргах, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Вважають, що районним судом було безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 344 ЦК України.
У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 вважає рішення районного суду вірними та просить залишити його без змін.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про задоволення апеляційних скарг з таких підстав:
З матеріалів справи вбачається, що згідно рішення № 146 виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 16.04.1991 року ОСОБА_1 надано дозвіл розмістити павільйон для заняття індивідуальною трудовою діяльністю по дрібному ремонту автомобілів, розміром 6х10 м, в районі АДРЕСА_1.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що з 1991 року він фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користається майном у вигляді громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями і спорудами за адресою АДРЕСА_1 , утримує його, підтримує в належному стані.
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд своє рішення мотивував тим, що ОСОБА_1 користується майном відкрито, безперервно протягом 29 років, сплачує комунальні платежі. При цьому, доведено факт добросовісності заявника як на момент отримання ним майна, так і факт тривалого користування земельною ділянкою, на якій розташований громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, по АДРЕСА_1 .
Колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком.
Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст.344 ЦК України  є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.
 За змістом частини першої цієї ж статті добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Як роз`яснено в п.9 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. 
По справі встановлено, що   ОСОБА_1   надано дозвіл розмістити павільйон для заняття індивідуальною трудовою діяльністю по дрібному ремонту автомобілів, розміром 6х10 м, в районі вул. Соціалістичної м.Полтави.
Державні будівельні норми України ДБН В.2.2-23:2009 відносять павільйони до малих архітектурних форм, які за визначенням є   переважно збірно-розбірної конструкції, які застосовуються поряд із засобами благоустрою, включаючи невеликі споруди для відпочинку людей/покупців (лави, можливо тіньові навіси або перголи), урни для сміття, а також різноманітні елементи декоративно-прикладного мистецтва (наприклад, скульптури, декоративні басейни, фонтани тощо).
 
Між тим, позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо користування та володіння нерухомим майном у вигляді громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями, а відповідно й наявності у нього добросовісності такого володіння.
З технічного паспорту будівель та споруд по АДРЕСА_1 вбачається, що за даною адресою розміщені майстерня по обслуговуванню автомобілів, магазин харчових продуктів,офіс,гараж,склад, усього під забудовою 295 кв.м, що значно перевищує площу павільйону, який було дозволено ОСОБА_1 розмістити в 1991 році ( т.1, а.с.86-98). 
При цьому будівлі облаштовані бетонним фундаментом, що суперечить наданому дозволу на розміщення тимчасової збірно-розбірної конструкції, якою є павільйон.
Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.
Позивачем не надано суду   доказів, що  земельна ділянка площею 365 кв.м  по  АДРЕСА_1   відведена для  розміщення  громадського будинку та господарських споруд, дозвіл на  вказане будівництво  та  проект відсутні, наявні  істотні  відступлення від дозволеної  6х10 м  площі  розміщення  павільйону.
За таких обставин колегія суддів вбачає, що ОСОБА_1 здійснив самовільне будівництво на земельній ділянці, яка йому не належить.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом  передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону   підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації ( ч.2 ст.331 ЦК України).
Набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.
Однак, суд першої інстанції, взявши до уваги дані технічного паспорту громадського будинку з господарськими будівлями і спорудами щодо року спорудження даного об`єкту - 1991 рік, прийшов до помилкового висновку про відсутність самочинного будівництва, не звернувши увагу на однозначний зміст рішення № 146 виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 16.04.1991 року, яким ОСОБА_1 надано дозвіл розмістити павільйон для заняття індивідуальною трудовою діяльністю по дрібному ремонту автомобілів, розміром 6х10 м.

Отже, зробивши хибний висновок про добросовісність володіння та користування позивачем майном, а саме громадським будинком з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , районний суд безпідставно визнав за ним право власності на це майно за набувальною дівністю.
ОСОБА_1 , здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних щодо оформлення права власності не звертався.

Таким чином, вирішуючи справу, суд першої інстанції, зазначених обставин та норм матеріального права не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Обговорюючи питання щодо доводів апеляційної скарги Полтавської обласної прокуратури, колегія суддів вбачає, що прокурор в даному випадку діяв у відповідності із положеннями ст. 56 ЦПК України й статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а тому приходить до висновку про задоволення апеляційних скарг Полтавської обласної прокуратури та Полтавської міської ради.

Керуючись ст.ст. 367, 374,376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Полтавської міської ради та Полтавської обласної прокуратури задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18 грудня 2020 року скасувати, прийняти нове.
Відмовити ОСОБА_1  в задоволенні позовних вимог до Полтавської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.03.2021 р.

Головуючий-суддя                                                                           О. В. Прядкіна
Судді:                                                                                        С. Б. Бутенко
                                                                                    О. І. Обідіна