КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
справа № 369/11407/19                                            Головуючий у 1 інстанції: Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/2573/2021                                         Суддя-доповідач: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
12 січня 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Олійника В.І., 
суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -
 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що між ним та ОСОБА_4 було складено розписку про те, що остання отримала грошові кошти у розмірі 26 800 грн. на придбання земельної ділянки у строк до 01 березня 2018 року, проте дані кошти у погоджений строк не були повернуті. 
Зазначав, що 26 квітня 2019 року він направив претензію ОСОБА_4 , але кошти так і не були повернуті. Згодом йому стало відомо, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вважає, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора одноразовим платежем, але його вимога до спадкоємця ОСОБА_2 також залишена без задоволення. 
Вказував, що після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняли її сини - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тому вони зобов`язані задовольнити його вимогу як кредитора спадкодавця. 
У добровільному порядку борг не погашений, тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на його користь заборгованість у розмірі 26 800 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 5 447 грн. 60 коп. та судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги.
Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність між сторонами домовленості у вигляді договору позики, адже текст позовної заяви не містить відповідного обгрунтування і містить інші підстави. Укладені зобов`язання між сторонами мали ознаки Договору про надання послуг, де ОСОБА_4 зобов`язалась надати послуги у передбачений розпискою строк, які так і не виконала (на зв`язок не виходила, а згодом померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , як згодом стало відомо), що стало наслідком для розірвання визначених домовленостей між сторонами шляхом направлення претензії від 26 квітня2018 року і вимогою повернути кошти.
Також зазначав, що висновок суду про відсутність строку повернення коштів протиречить діям позивача по застосуванню ст.530 ЦК України. Крім того, суд не правильно встановив обставини справи, що стало наслідком неправильного застосування норм ст.1047, 1049 та 901 ЦК України і, як наслідок, прийняття помилкового рішення, що має бути скасоване, а відповідач не спростував неналежність даної розписки шляхом залучення висновку експерта або іншого доказу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_5 просить рішення суду залишити в силі, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю.
Зазначає, що на підтвердження виконання ОСОБА_4 своїх обов`язків за розпискою, відповідачами було надано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що власником земельної ділянки (кадастровий номер 3222486600:05:004:0063) є позивач у справі ОСОБА_1 , що свідчить про виконання покійною ОСОБА_4 організації придбання земельної ділянки позивачеві.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи відповідач заперечував наявність між позивачем та його матір`ю укладеного саме договору позики грошових коштів, а тому позивач мав надати суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, а не лише надати свої пояснення. Посилання позивача як на погоджений між сторонами строк повернення коштів, отриманих в борг до 01 березня 2018 року, суд не взяв до уваги, оскільки даний строк був погоджений для оформлення земельної ділянки, а подана розписка не містить саме зазначення отримання коштів «в борг» та відсутність обов`язку ОСОБА_6 повернути отримані кошти. Суд зазначав, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 саме договору позики, а інших належних, допустимих та достатніх доказів суду позивачем не надано.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що 18 листопада 2017 року була складена розписка наступного змісту: «Я, ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_1 вид.К-Святошинським РВГУМВС України в Київській області від 17.09.2003 р. Проживаю: АДРЕСА_1 , отримала кошти від ОСОБА_1 26800 грн., що еквівалентно 1000 у.о. (одна тисяча доларів США) як гарант намірів придбання земельної ділянки кадастровий номер 3222486600:05:004:0063, що належить ОСОБА_7 . Договірна вартість 11800 у.о. (доларів США). Строки оформлення до 01.03.2018 року.»

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13).
Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Судом встановлено та підтверджено представником позивача при розгляді справи, що свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував отриманням в борг коштів на час оформлення земельної ділянки та обов`язком ОСОБА_4 повернути їх у строк до 01 березня 2018 року.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №212419068 від 14 червня 2020 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222486600:05:004:0063 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 .
На підтвердження своїх вимог він надав суду лише розписку про передачу коштів. Інші докази на підтвердження позовних вимог відсутні в матеріалах справи та не наведено їх і в судовому засіданні, а також не заявлено клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні.
Так, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.1049 ЦК якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідач заперечував наявність між позивачем та його матір`ю укладеного договору позики грошових коштів, позивач мав надати суду належні та допустимі доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а не лише надати свої пояснення.
Посилання позивача як на погоджений між сторонами строк повернення коштів, отриманих в борг до 01 березня 2018 року, суд вірно не взяв до уваги, оскільки даний строк був погоджений для оформлення земельної ділянки, подана розписка не містить саме зазначення отримання коштів «в борг» та відсутність обов`язку ОСОБА_6 повернути отримані кошти, тобто відсутні докази на підтвердження укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 саме договору позики. 
Крім того, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №212419068 від 14 червня 2020 року, земельна ділянка з кадастровим номером 3222486600:05:004:0063 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 (а.с.99-100).
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження укладення договору позики та неналежне виконання відповідачем умов договору позики. Тому позовні вимоги про стягнення суми боргу зі спадкоємців, не підлягали до задоволення, так як позивач не довів належними та допустимим доказами укладення саме договору позики, або іншого правочину, умови якого не були виконані ОСОБА_4 .
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -
  п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: